ŽIVÁ MINULOST

Copyright © Veronika Martinková, 2024

Design © Zuzana Bürger, 2024

ISBN (epub) 978-80-908785-3-2

ISBN (mobi) 978-80-908785-4-9

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy.

Všechna práva na knihu jsou vyhrazena. Žádné části knihy nesmí být reprodukovány ani dále šířeny v jakékoli podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití knihy bude trestně stíháno.

Děkujeme za respektování autorských práv.

PROLOG

Stála v prostorném obýváku a vychutnávala si pohled, který se jí právě naskýtal. Kdyby to nebylo tak vážné, nahlas by se rozesmála. Ale jejímu společníkovi do smíchu určitě nebylo. I když – proč by na něj měla brát ohledy? Tohle byl jeho problém. On si to zavařil. Ona měla skvělou náladu a nebyl důvod, aby se kvůli němu tvářila, že tomu tak není. Vlastně jedna věc jí celý ten dojem kazila. Načasování. A místo. Neměla mu to říkat teď a tady. V posteli po sexu by to určitě bylo lepší. Mohla by si tak pohled na jeho vyděšenou tvář vychutnat víc zblízka. Při té představě se rozesmála. Nemohla si pomoct. Nešlo to zastavit. Smála se stále hlasitěji. Věděla, že jestli si chce dnešní večer užít, měla by se krotit. Přestat se smát. On se taky bude muset uklidnit. Ačkoli jeho problémem nebyl smích. On byl rozčílený.

Otočila se k němu zády. Snažila se myslet na něco jiného. Před očima se jí míhaly obličeje chlapů, které za svůj život poznala. Jenomže i ti byli k smíchu. Všichni. Jeden jako druhý. Bezvýznamné, nedůležité, směšné nuly. Myslela si, že tenhle bude jiný. Nebyl.

Slyšela, jak k ní přistupuje. Našlapoval potichu, ale i přesto vnímala každý jeho krok. I to, že se za ní zastavil. Nejspíš se už uklidnil, když k ní kráčel tak tiše. Otočila se, aby se mu mohla podívat do očí. Trochu ji vyděsilo, co v nich viděla. Nedokázala to přesně definovat. Byla to zloba? Vztek? Nenávist? Nikdy dřív u něj takový výraz neviděla. Vypadal teď jako úplně jiný člověk. Na vteřinu ji napadlo, zda během té doby, co byla otočená zády, neodešel a nepustil do domu někoho cizího. Ale byl to on. Jenom ten pohled mu nepatřil.

Usmála se. Šlo však o křečovitý úsměv. Chyběla mu obvyklá bezstarostnost. Zajímalo by ji, jestli si toho on všiml. Nejspíš ne. Vždycky se uměla mistrně přetvařovat. Hlavně pokud se jednalo o chlapy.

Chtěla mu říct, že se nemá tvářit takhle vážně. Že to vždycky vyřešil, tak to určitě vyřeší i tentokrát. Nadechla se, aby mohla promluvit. Právě v ten okamžik jeho prsty sevřely její krk. Byl to náhlý pohyb a ji překvapilo, že se něco takového vůbec děje. Chtěla se nadechnout. Nešlo to. Automaticky zvedla ruce a pokusila se uvolnit jeho sevření, ale neměla proti němu žádnou šanci. Sevření nepolevilo. Dívala se do jeho nelítostných očí a došlo jí, že tohle není žádný vtip. On ji nechtěl jen zastrašit. Chtěl ji zabít.

Natáhla ruce a pokusila se ho poranit. Snažila se mu zatnout své dlouhé nehty do obličeje, nejlépe do očí. Poškrábala ho ale jen na tváři. Trochu od ní poodstoupil, stisk však nepovolil. Znovu se pokusila uvolnit rukama sevření jeho prstů ze svého krku. Nepodařilo se jí to. Poškrábala ho na rukou, ale vůbec na to nereagoval. Jen ona měla pocit, že si tím vším zbytečně rychleji spotřebovává kyslík, který jí ještě zbýval v plicích.

V uších jí hučelo. Bolel ji krk, ale nejhorší bylo stupňující se pálení na hrudi. Potřebovala se nadechnout, avšak přes sevřený krk nemohla. Cítila, že přestává vnímat, co se kolem ní děje. Před očima jí vyskakovaly tmavé skvrny. Z posledních sil zvedla nohu a kopla. Trefila ho. Na pár vteřin uvolnil sevření. Jenomže ona už byla tak zesláblá, že se sesula k zemi. Podařilo se jí nadechnout. Ale plíce nenabraly tolik kyslíku, kolik potřebovaly, protože krk měla pořád stažený předchozím sevřením.

Než dostala možnost nadechnout se podruhé, už se nad ní skláněl a opět objal její krk svýma rukama. Neměla sílu se jakkoli bránit a nechala ho, aby ji zavedl na místo, kde už dýchat nepotřebovala.

9. května,

David

Včera večer jsem zaklepal na dveře jejího bytu. Otevřela je během pár vteřin. Nezdála se překvapená tím, že mě vidí.

„Tomáš není doma,“ oznámila mi a chtěla zase zavřít.

„Já vím. Přišel jsem za tebou,“ vysvětlil jsem důvod své návštěvy.

Zarazila se uprostřed pohybu. Okamžik si mě zkoumavě prohlížela, ale nakonec mě nechala vejít dovnitř.

Ráno mě probudila. „Měl bys jít. Tomáš se každou chvíli vrátí. Nechci, aby tě tady viděl.“

„Myslíš, že by náš syn byl pohoršený tím, že jsem tady strávil noc?“ zeptal jsem se pobaveně.

„Pohoršený ne, ale pravděpodobně dost překvapený. A asi i zmatený. O nic z toho nestojím, tak zmiz,“ oznámila mi na odchodu z místnosti. Než se mi ztratila z dohledu, všiml jsem si, že se usmívá.

Vstal jsem. Oblíkl se a přišel za ní do kuchyně. „Snídani mi nenachystáš?“

„Pokud si dobře pamatuju, nesnídáš,“ odbyla mě.

To měla pravdu. „Kafe?“ zkusil jsem to ještě.

Kývla ke stolu. Stál tam hrnek s kávou. Vzal jsem ho a napil se. Káva byla dobrá. Ale jen do doby, než jsem si všiml zapnuté televize. Stačilo mi sledovat ji pár vteřin a kafe mi v puse zhořklo.

Zrzavá reportérka totiž zrovna mluvila o probíhajícím vyšetřování vraždy vlivného podnikatele Stanislava Flégla, ke které došlo před více než dvěma týdny. I přesto, že kamera zabírala reportérku jen od ramen nahoru, věděl jsem přesně, kde stojí. Na hliněné lesní cestě zpevněné kameny vedoucí směrem k přehradě. Za ní se tyčily mohutné duby a buky, občas zpestřené jehličnatým smrkem nebo borovicí.

Vzal jsem ovladač a dal televizi víc nahlas. Právě včas, abych zaslechl, jak zrzka mluví o tom, že policie prošetřuje možné stopy v lese, vzdáleném zhruba deset kilometrů od místa, kde byl nalezen zastřelený Stanislav Flégl. Místo, kde se nyní nacházela, bylo – dle zdroje blízkého vyšetřování – úzce spojeno s násilnou smrtí podnikatele. Zda právě zde došlo k vraždě a tělo pak bylo pouze přemístěno k přehradě, zatím nebylo zřejmé. Policie se údajně k probíhajícímu vyšetřování odmítla vyjádřit.

„Do hajzlu,“ ujelo mi.

Tamara se postavila vedle mě. Zrzavou reportérku na obrazovce vystřídal její kolega, který diváky informoval o hodnocení výsledků rozpočtového hospodaření za minulý rok.

„Co se děje?“ zeptala se Tamara. „Měl jsi tam být?“

Věděl jsem, že tou otázkou nemyslela problematiku deficitu veřejného rozpočtu. „Byl bych asi ten poslední, koho by tam chtěli.“

Překvapeně se na mě podívala. „Nějaký problém v práci?“

O mou práci se nikdy moc nezajímala a o kriminalitu v zemi taky ne, takže o mrtvém Fléglovi nejspíš nevěděla. Vlastně mě dost překvapily už ty puštěné zprávy u ní doma.

„Ten zavražděný je Stanislav Flégl. Kvůli jeho synovi mě vyšetřovali z inspekce. Teda pořád vyšetřují,“ opravil jsem se okamžitě. Pravda ale byla, že problém mé případné účasti na vraždě Václava Flégla teď jaksi ztratil na významu, když mě podezírali, že jsem zavraždil i jeho otce.

„Davide?“ oslovila mě Tamara významně.

Sledoval jsem obrazovku. Cítil jsem, že se na mě dívá, ale nechtěl jsem jí pohled opětovat. A už vůbec jsem to nechtěl řešit. Jenže se zdálo, že nebudu mít na výběr. Podíval jsem se na ni. Čekala, že jí to vysvětlím.

„Chceš dlouhou, nebo krátkou verzi?“ Vzhledem k tomu, že před chvílí stála o to, abych byl co nejdřív pryč z jejího bytu, jsem trochu doufal, že si vybere krátkou.

„Hlavně pravdivou,“ oznámila mi chladně.

„Dělal jsem na vraždě studentky. Jejího vraha Václava Flégla – syna toho mrtvého podnikatele – soud osvobodil. I když všem bylo jasné, že to udělal. Otec oběti, Josef Havelka, Flégla pár dnů po osvobozujícím verdiktu ubodal u sebe v bytě. Pak mě tam zavolal. Začali to řešit z inspekce, protože si Stanislav Flégl myslel, že jsem byl do smrti jeho syna zapletený.“

Tamara mě přerušila: „A byls?“ Otázku mi položila naprosto věcně a bez emocí.

„To jsme už probírali,“ připomněl jsem jí trochu naštvaně. „Nebyl jsem do jeho smrti zapletený. Josef Havelka se k vraždě doznal. Dohodl se se státním zástupcem, že si odsedí dvanáct let. Soud to akceptoval. Pak ve vězení spáchal sebevraždu. Dva týdny nato někdo zastřelil Stanislava Flégla.“

Tamara se na mě pořád dívala a čekala, že budu pokračovat.

„To je všechno,“ oznámil jsem jí a zase se raději zaměřil na právě vysílané zprávy.

„Znám tě skoro dvacet let. Tohle možná zabírá na vyšetřovatele z inspekce nebo na ni, ale mě neoblbneš,“ prohlásila, zatímco šla do kuchyně. „Jak se ten údajný vrah dostal do domu otce dívky, kterou měl zavraždit? To tam jen tak přišel na společenskou návštěvu?“ zeptala se, když už seděla u stolu.

Nekomentoval jsem, že to nebyl údajný vrah. On to udělal, jenom ho neodsoudili. Sedl jsem si naproti ní s hrnkem kávy v ruce. Tohle teda nebude krátká verze, došlo mi.

„Nevím. Navštívil jsem Josefa Havelku ve vězení pár dnů před tím, než spáchal sebevraždu. Taky jsem se ho na to ptal. Řekl mi, že ten večer přišel Václav Flégl k němu domů. Na chodbě mu údajně řekl, že jeho dceru zavraždit nechtěl. Prý se jednalo o nehodu. Josef Havelka ho pozval dál a on šel. Toxikologie prokázala, že v sobě měl v době smrti vysokou dávku heroinu. Možná proto se choval tak nesmyslně.“ Pro sebe jsem si nechal, že Josef Havelka dost dlouho přemýšlel, než mi to řekl. Takže mi lhal. Jenom jsem nevěděl proč. Někoho kryl?

„Heroin? Kdo ho tomu Fléglovi dal?“ vyrušila mě Tamara z úvah.

Tušil jsem, kam tím míří. Kdysi jsem dělal skoro rok na protidrogovém. V utajení, takže jsem měl pár kontaktů mezi dealery. „Já ne,“ zareagoval jsem.

Nekomentovala to.

„Trochu jsem se poptal u lidí, kteří Václava Flégla znali. Podle nich byl závislý na heráku ještě před tím, než ho zavřeli. Pak půl roku seděl. Je možné, že když ho propustili, prostě si koupil svou obvyklou dávku. Jenomže vzhledem k půlroční abstinenci na něj měla trochu silnější vliv.“ Seznámil jsem ji s tím, co jsem během posledního týdne zjistil. Že se mi podařilo najít chlapa, který Fléglovi herák prodal, jsem jí už neřekl.

Ten chlap se jmenoval Oldřich Hovězák. Bohužel neprojevoval ochotu jít dosvědčit, že někomu prodal fet. A to jsem se ho snažil přesvědčit opravdu hodně. Kdyby se mi povedlo dokázat, že já jsem Fléglovi heroin nedal, možná by mě přestali podezírat z inspekce. Jenomže Hovězák se přesvědčit nenechal.

„Co ta vražda jeho otce?“ zajímala se Tamara.

„O tom nic nevím,“ lhal jsem.

„Proč jsi řekl, že bys byl tím posledním, koho by tam chtěli?“ Kývla přitom na televizi. „Jsou to kolegové. Vy přece držíte při sobě, ne?“

„Nejsme sekta,“ prohlásil jsem pobavený její formulací.

Usmála se.

„Nedělá na tom nikdo od nás. Předali to Praze,“ vysvětlil jsem. Vlastně bych ani nemohl tvrdit, že lidi od nás – alespoň někteří – by byli ochotni mi jakkoli pomáhat, došlo mi.

„Proč zrovna Praze? To to nemohli dát někomu, kdo je blíž?“ zeptala se překvapeně.

„Asi měli strach, že na někoho, kdo je blíž, bych mohl mít vazby. Nebo šlo o to, že Stanislav Flégl vlastnil v Praze pár firem. Měl tam hodně známých a dost se angažoval v politice. Vyšetřování probíhá souběžně i v Praze, takže tohle taky mohl být jeden z důvodů,“ nastínil jsem, proč našemu oddělení případ po dvou dnech sebrali.

Z další debaty nás vyrušil klíč v zámku. Pokud si Tamara nenašla chlapa, kterému by už dala i klíče od svého bytu, byl to Tomáš. Dopil jsem kávu a vstal zrovna ve chvíli, kdy do kuchyně vešel náš syn. Nevypadal, že by ho moje přítomnost překvapila. Pozdravil se s námi a zamířil k sobě do pokoje.

„Jak ses měl?“ zajímala se Tamara.

„Fajn,“ pronesl, než za sebou zavřel dveře.

„Jak jsi to říkala? Překvapený a zmatený?“ připomněl jsem jí slova, která před chvílí použila v souvislosti s tím, že by mě tady Tomáš viděl.

„Jo, ale tím jsem vlastně myslela lhostejný a nevšímavý.“

Byl jsem už na odchodu, když se mě zeptala, jestli by mi nevadilo, kdyby vzala příští víkend Tomáše do Švýcarska. „Jeli bychom už v pátek,“ dodala.

Nevadilo mi to.

„Můžeš jet taky,“ nabídla mi.

„V pátek dělám,“ reagoval jsem. Jenže představa víkendu stráveného o samotě mě vůbec nelákala. S tím, že bych pracoval, jsem počítat nemohl. Honza mi už odmítal psát další směny, protože přesčasů jsem měl požehnaně. V tom případě bych si je vlastně mohl vybrat. „Možná bych si to mohl zařídit,“ slíbil jsem neurčitě, než jsem odešel.

13. května,

Hana

Moje původně dvoutýdenní neplacené volno se nakonec protáhlo na tři týdny. Domů jsem se vrátila včera a dneska měla směnu. I když vlastně domů nebyl přesný termín. Vracela jsem se do domu kamarádky Karolíny. Znala jsem ji od školky a zrovna teď mi poskytovala azyl. Tvrdila, že jí to nevadí, a i přesto, že jsem jí věřila, nechtěla jsem moc dlouho zneužívat její pohostinnosti. Problém s bydlením budu muset co nejdřív vyřešit. Ale ani po třech týdnech strávených sama jsem nevěděla jak. Buď se vrátím k Davidovi do jeho domu, nebo vypovím nájemníkům smlouvu a vrátím se do svého bytu. V tom případě bez Davida. Kruci. Vážně jsem věřila tomu, že pokud na pár dní zmizím a neuvidím se s ním, rozhodnu se, co chci? Nestalo se. Vrátila jsem se po třech týdnech, ale nebyla o nic moudřejší, než když jsem odjížděla. Vlastně se to naopak všechno ještě víc zkomplikovalo.

Včera jsem měla v plánu Davidovi zavolat. Ale nějak jsem se k tomu pořád nemohla odhodlat. Takže jsem dneska odjížděla do práce s tím, že ho tam možná potkám. Věděla jsem, že tohle není zrovna ideální situace, a vyčítala si, že jsem včera nesebrala odvahu a nepromluvila si s ním. Na druhou stranu existovala možnost, že bude mít volno a na ředitelství ho neuvidím. V tom případě mu hned po směně zavolám a promluvím si s ním večer, slíbila jsem si. Sice jsem nevěděla, co mu řeknu, ale už jsem to nemohla dál odkládat.

Štěstí mi přálo. David měl dneska volno a směnu měl mít až zítra. Když jsem vyřešila tohle, zašla jsem za Honzou Urbanem. Dlužila jsem mu omluvu za to, jakým způsobem jsem si řekla o neplacené volno. Nebylo to zrovna taktní. Byla jsem tenkrát naštvaná a to volno chtěla za každou cenu, takže jsem Honzovi řekla něco, za co jsem na sebe nebyla pyšná.

Honza se zdál potěšený tím, že mě vidí. Jakmile jsem vešla k němu do kanceláře, okamžitě mi vyšel vstříc a objal mě.

„Teda, takové přivítání bych od šéfa nečekala,“ pronesla jsem s úsměvem.

„Aby sis to špatně nevyložila, jsem jen rád, že jsi zpátky, protože už nemám komu rozepisovat směny,“ okomentoval mou poznámku a oplatil mi úsměv.

Usadila jsem se na židli, zatímco Honza zaujal místo naproti mně. Měla jsem čas si ho prohlídnout. Zdálo se, že trochu přibral – což určitě neudělalo radost jeho ženě –, ale jinak vypadal, že je po prodělaném infarktu už v plné síle. Do práce se přitom vrátil jen pár dnů před tím, než jsem si mu řekla o volno. Vlastně jsem tenkrát měla štěstí. Jeho dočasný zástupce, plukovník Kadlec, by mi nejspíš takhle narychlo vstříc nevyšel.

„Odpočinula sis? A ujasnila to, kvůli čemu jsi odjela?“ zeptal se starostlivě.

„Odpočinula, ale jasno moc nemám,“ odpověděla jsem upřímně.

„Nepřijela jsi mi doufám jen říct, že chceš další volno, že ne?“ reagoval zděšeně.

„Neboj. Vlastně jsem si udělala jasno alespoň v tom, že ten odjezd nic nevyřešil.“

„Už jsi s ním mluvila?“

„Ne. Přijela jsem teprve včera. Promluvím si s ním po práci.“

Honza se zatvářil překvapeně. Hned mi vysvětlil proč. „Ale David dneska dělá.“

Zaskočilo mě to. „Vážně? Dívala jsem se na rozpis a neviděla ho tam.“

„Jo, na to jsem zapomněl. Potřeboval zítra volno, ale protože jsem na jeho směnu neměl koho dát, vyměnil si službu s Danielem Pursou. Nebyl jsem si jistý, že dneska dorazíš,“ dodal ještě na vysvětlenou.

Jako bych snad někdy nepřišla do práce, napadlo mě, ale nahlas jsem to nekomentovala. Místo toho jsem se mu omluvila za svůj nevhodný komentář, když jsem chtěla neplacené volno.

„To je v pořádku, Hano. Chápu, že toho na tebe bylo moc. Vlastně jsi tenkrát měla pravdu. Kdybys potřebovala volno z jiného důvodu, ten proslov bych si odpustil,“ přiznal.

Honzy jsem si vážila mimo jiné i proto, že uměl uznat svou chybu. Rozhodně to byl nejlepší nadřízený, s jakým jsem kdy pracovala. „Tak co významného se stalo za dobu mé nepřítomnosti?“ zeptala jsem se napůl z legrace.

Šéf zvážněl. „Spousta věcí, ale upřímně nemám žádné informace, které by už neproběhly médii. Zrovna teď jsou vlastně taky jedním z mých hlavních zdrojů,“ prohlásil trpce.

Nechápala jsem, o čem to mluví. „Já jsem se poslední dobou jakýmkoli zprávám vyhýbala, takže nic nevím.“

Překvapeně nadzvedl obočí. „Vážně? Vůbec nic?“ ujišťoval se.

Přikývla jsem na souhlas.

„Nic o Fléglovi? Ani Adlerové?“

Znovu jsem kývla. Ale nebyla mi jasná souvislost mezi těmi dvěma. I když – jistá spojitost tady byla. David. Kvůli vraždě Václava Flégla ho už přes půl roku vyšetřovali z inspekce. Sandra Adlerová byla čerstvějším problémem. Mimo jiné obvinila Davida, že s ní spal.

„Flégla někdo zavraždil,“ oznámil mi Honza.

Nepochopila jsem to. „Sice jsem řekla, že jsem poslední dobou nesledovala zprávy, ale myslela jsem tím posledních pár týdnů. Ne že jsem byla mimo posledního půl roku.“

„Mluvím o jeho otci,“ uvedl trpělivě věci na pravou míru.

„Někdo zavraždil otce Václava Flégla?“ ujišťovala jsem se.

Jen přikývl.

Chvíli jsem přemýšlela. „Jak se to stalo? Už se ví, kdo to udělal?“ Ale ani nemusel odpovídat. Kdyby se to vědělo, nemluvil by o tom. Takže pachatele nemají a Šnajdr z inspekce určitě podezírá Davida z dalšího trestného činu.

„Stalo se to v podstatě hned po tom, co jsi odjela. Našli ho zastřeleného v lese. Vyjel k tomu Franta s Davidem. Ten naštěstí z místa činu odešel, když si uvědomil, kdo je oběť. Ne že by to na inspekci udělalo dojem,“ dodal skepticky. „Ani ne za osmačtyřicet hodin nám případ sebrali. Teď to řeší Praha.“

„To nevypadá dobře,“ shrnula jsem, co už mu ale bylo určitě jasné.

„Stanislav Flégl měl spoustu důležitých přátel. A těm se nejspíš nelíbila představa, že by vraždu jednoho z nich měli řešit kolegové možného pachatele. Teda doufám, že jde jen o tohle,“ dodal ještě.

„Jak to myslíš?“

„Ani nevím. Možná jsem už moc podezřívavý.“

Nejspíš nebyl. Před měsícem jsem zjistila, že se vyšetřovatel z inspekce snaží na Davida hodit vraždu Václava Flégla. Nebo alespoň spoluúčast na jeho vraždě. Nedalo se počítat s tím, že by teď ve své píli ustal. „Řekl ti David, co po mně chtěl Šnajdr, když jsi tady nebyl?“ zeptala jsem se.

„Ne.“

„Václavu Fléglovi dal někdo před smrtí vysokou dávku heroinu. Šnajdr chtěl, abych mu sehnala kontakt na nějaké dealery, které David znal z dřívějška. Naznačil, že někoho z nich přesvědčí, aby se přiznal, že heroin Davidovi prodal. Takže by mohli Davida obvinit, že dal drogy Fléglovi a odvedl ho do bytu Josefa Havelky, kde ho pak Havelka zavraždil.“

Honza pár vteřin mlčel. „Hlásila jsi to někomu?“ zeptal se nakonec.

„Ne,“ přiznala jsem. Co jsem si nechala pro sebe, bylo, že na tom trval David. Řekl mi, že by mi nikdo nevěřil. Což bylo sice pravděpodobné, ale stejně jsem měla výčitky, že jsem to neudělala. Existoval by oficiální záznam, že Šnajdr chtěl někoho přinutit, aby proti Davidovi křivě svědčil. Teď jsme neměli nic. A čím později to ohlásím, tím méně důvěryhodné to bude. Trochu jsem čekala, jak se k tomu Honza postaví. Nezklamal.

„Někoho z generální inspekce znám. Zkusím to s ním probrat,“ slíbil.

Až když jsem opustila Honzovu kancelář, mi došlo, že jsem se nezeptala, co se dělo se Sandrou Adlerovou. Vlastně jsem to asi raději ani nechtěla vědět.

***

Od Honzy jsem zamířila do kanceláře za Oldou Vaculou. Když jsem si tak narychlo vzala volno, předala jsem mu některé své věci k dořešení. Takže jsem s ním teď strávila celé dopoledne a řešila papírování. Davida jsem neviděla.

Bylo chvilku před dvanáctou a já jsem odešla za Martinou kvůli protokolu z výslechu, ke kterému jsme se s Oldou nemohli dostat. Martinu jsem zrovna zastihla zabranou do hovoru s nějakým mužem. Postavila jsem se opodál a čekala, až s návštěvníkem skončí. Dívala jsem se přes okno na parkoviště. Přistihla jsem se, že pohledem pátrám po Davidově autě. Neviděla jsem ho, ale taky to mohlo být způsobeno mým značně omezeným výhledem.

„Hano?“ oslovil mě někdo. Trochu mě polekal.

Otočila jsem se za hlasem. Za mnou stál Alex Toman. Chodili jsme spolu do školy a nějakou dobu pak pracovali na obvodě. Už to ale bylo minimálně deset let, kdy jsem ho viděla naposledy. Za tu dobu mu trochu prořídly nakrátko střižené světlé vlasy a nabral pár kilo. Taky neměl hladce oholenou tvář, na kterou jsem u něj bývala zvyklá. Místo toho ji zdobilo několikadenní strniště. Z hnědých očí se mu však nevytratil úsměv.

„Rád tě vidím,“ pronesl a objal mě.

Jeho osobní gesto mě překvapilo.

„Nebyl jsem si jistý, jestli jsi to ty. Ani jsem nevěděl, že tady děláš,“ dodal.

„Jsem to já a dělám,“ oznámila jsem mu s úsměvem.

„Máš čas? Můžeme zajít na oběd, co ty na to?“

V podstatě mi ani nedal možnost odpovědět a vyrazil ke vchodu. Došlo mi, že se od doby, kdy jsem ho viděla naposledy, vlastně vůbec nezměnil. Nikdy se dlouho nerozhodoval a nedával k tomu prostor ani ostatním.

Vykročila jsem za ním.

Když jsme míjeli Martinu, jenom prohodil jejím směrem, že se ještě vrátí.

U oběda mluvil hlavně Alex. Ani mi to nevadilo. Poslouchala jsem a občas něco souhlasného zamumlala. Jakmile se dostatečně vypovídal, zeptala jsem se, proč přišel na ředitelství. „Chceš k nám?“ zajímalo mě.

„Pracovní důvod sice mám, ale ne tenhle,“ informoval mě. „Potřebuju mluvit s tvými kolegy. Teda kolegy a jedním nadřízeným. Plukovník Urban je, hádám, tvůj šéf.“

Potvrdila jsem mu to.

„Dělám u inspekce a asi víš, že jednoho od vás vyšetřujeme.“

Sousto, které jsem se právě chystala sníst, jsem i s vidličkou položila na okraj talíře. Alex si nejspíš nevšiml, jak mě to, co právě řekl, překvapilo. Nebo všiml a považoval to za běžnou reakci.

„Davida Winklera. Znáš ho dobře?“ pokračoval.

„Děláme spolu přes deset let.“ Bylo jediné, na co jsem se zmohla.

Alex jen pokýval hlavou a zase se pustil do jídla. Já jsem upírala pohled do talíře, ale na těstoviny, které na něm ležely, mě už přešla chuť. „Myslela jsem, že to řeší major Šnajdr,“ dostala jsem ze sebe po chvíli.

Alex se na mě podíval. Jeho oči se mi už nezdály tak přátelské, jako když jsem se do nich dívala na ředitelství.

„Jo, řeší. Jenže po vraždě Stanislava Flégla se to zkomplikovalo. Navíc kolega Bílek, který na tom s majorem dělal, si včera zlomil nohu, tak mě na to přeřadili. Ráno jsem si pročítal výpovědi a zprávy ve spisu, ale raději si vytvářím dojem na základě osobního setkání. Tak jsem sem vyrazil. Ale nejspíš jsem neměl přijít tak neohlášený, protože plukovník Urban prý zrovna něco urgentního řeší a kapitán Winkler je někde v terénu, jak jsem zjistil. Na druhou stranu je fajn, že mám čas na oběd s tebou,“ dodal a zase se usmál.

Jestli dělal na případu teprve od rána, asi nevěděl, že nejsem jen Davidova kolegyně.

„Jaký je kapitán Winkler? Podle toho, co jsem slyšel, na majora Šnajdra moc dobrý dojem neudělal,“ zajímal se.

Znala jsem Alexe několik let. Vždycky se snažil se všemi vycházet a jít na věci po dobrém. I když to občas byla jen přetvářka. Byl zrovna tohle ten případ? Celá ta historka, že nevěděl, kde dělám. Pozvání na oběd. Mohl si to připravit, aby ode mě získal informace? Nevěděla jsem to. „David je dobrý vyšetřovatel,“ řekla jsem jen.

Alexe moje odpověď zjevně pobavila. Rozpřáhl ruce v nevinném gestu. „Dobře, chápu. Nechceš donášet na kolegu. Nechám toho.“ Zase se usmál. Změnil téma a začal mluvit o svých dvou dětech.

„Co Jana?“ vzpomněla jsem si na jeho manželku.

„Rozvedeni. Už pět let. Došla jí trpělivost s policajtem, který je pořád v práci a ještě za to dostává mizerný plat,“ prohlásil. Podle tónu jeho hlasu jsem ale usoudila, že se s tím už srovnal. „To je holt úděl nás policajtů,“ dodal teatrálně. „I když – asi ne všech. Vy na kriminálce si na blbý plat zjevně stěžovat nemůžete. Někteří z tvých kolegů si žijí docela slušně, podle toho, co jsem slyšel.“

„Jak to myslíš?“ zajímalo mě.

Alex se napil vody ze sklenice, která před ním stála, než mi odpověděl. „Ale to je jenom takové citlivé téma u nás na oddělení. Citlivé hlavně pro majora Šnajdra. Pokud jde o kapitána Winklera, major si nechal zjistit jeho majetkové poměry. Nadšeně pak referoval nadřízeným, že se Winkler určitě nechává uplácet, protože si za vlastní koupil byt, barák, auto. Problém nastal v momentě, kdy si to major pořádně prověřil. Zjistil totiž, že původ peněz, za které si ty věci Winkler pořídil, byl naprosto legální. Myslím, že je zdědil nebo tak něco. Takže major Šnajdr musel nadřízeným sdělit tu nemilou zprávu, že z jeho podezření nic nebude. Od té doby si z něj někteří kolegové dělají srandu, že by měl jít raději ke kriminálce, protože se tam slušně vydělává. Dost ho tím štvou, mimochodem.“

To jsem si dovedla představit. Šnajdr určitě nerad přiznával, že se v něčem pletl. A rozhodně se mu nelíbilo, když mu to někdo připomínal.

„Proč Davida Winklera pořád vyšetřujete, když nic nemáte?“ zeptala jsem se. Možná jsem to přehnala, ale na taktizování a postupné tahání informací jsem neměla náladu.

Alex se nadechl. „Neměl bych to s tebou řešit,“ řekl.

„Už jsi začal,“ připomněla jsem mu.

„Tak bych to ukončil tím, že není pravda, že nic nemáme. Ještě jsem se ani zdaleka neseznámil se všemi důkazy. Ale musím říct, že pokud jde o účast Davida Winklera na těch třech vraždách, nemyslím si, že do toho zapletený není. Netvrdím, že to rovnou udělal, ale ví víc, než přiznává.“

„Třech?“ Měla jsem za to, že se Alex spletl, ale i tak mě to překvapilo. Vyšetřovatel si většinou dobře pamatoval, jestli řeší dvě, nebo tři vraždy.

Alex si promnul strniště na bradě. Upřeně mě pozoroval. Všimla jsem si, že přitom lehce přivřel oči. Levý loket si položil na stůl a ruku zvedl k obličeji. Palec si opřel o bradu a prsty si částečně kryl ústa. Nechtěl mi to říct. Takže se nejednalo jen o přeřeknutí. On ty tři vraždy myslel vážně. Vyčkávala jsem.

Nakonec ruku položil na stůl a lehce se ke mně naklonil. „Josef Havelka, otec té holky, z jejíž vraždy byl obviněn Václav Flégl, spáchal na začátku dubna ve věznici sebevraždu.“

To jsem věděla. A taky, že kvůli tomu Šnajdr už Davida vyslýchal, protože David byl pár dnů před tou sebevraždou za Josefem Havelkou ve vězení.

Alex pokračoval: „Možná to nebyla sebevražda. Někdo na soudním zadal do počítače, že toxikologie Josefa Havelky byla provedena s negativním výsledkem. Člověk, který pod tím byl podepsaný, si toho před nedávnem všiml. Sám se nám přihlásil s tím, že on ten test neprováděl. V té době ani nebyl v práci, ale na dovolené. Takže jsme požádali vedoucího lékaře, aby test provedli znovu z uschovaného vzorku. Jenomže ho nemůžou najít. Přišlo se na to až potom, co proběhla kremace Josefa Havelky. Vězeňský psycholog navíc tvrdí, že Havelka neměl sebevražedné sklony. A taky jsme zjistili, že tři dny před tou údajnou sebevraždu za ním přišel Winkler na návštěvu do vězení. Když se na to major Šnajdr Winklera u nás ptal, ten mu k tomu nechtěl nic říct a dost ho rozčílilo, že se o to vůbec zajímáme. Podle mě máme řadu nepřímých důkazů, které nás vedou k tomu, že David Winkler pomohl Josefu Havelkovi odstranit domnělého vraha jeho dcery. Josef Havelka mu pak ve věznici vyhrožoval, že to oznámí. Winkler proto zařídil jeho vraždu tak, aby to vypadalo jako sebevražda, a postaral se o zmizení toho vzorku. Na soudním prý dělá ženská, se kterou má velmi blízký vztah. Mohla to pro něj udělat. Když tohle všechno zjistil otec Václava Flégla, zavraždil i jeho,“ zakončil Alex.

To, co mi říkal, ho naprosto pohltilo. Byl tou vykonstruovanou historkou fascinovaný. A co bylo nejhorší, věřil jí.

Uvědomil si, že se nechal unést. Zase se odtáhl. „To jsem ti toho řekl víc, než jsem původně plánoval. Musíš mě brát trochu s rezervou. Znáš mě, vždycky jsem byl do všeho hrozně zapálený,“ dodal omluvně.

To byla pravda. Pokud se jednalo o cvičení ve střelbě nebo zkoušku z trestního práva, byla to zábava. Když byl takhle horlivý při prokazování něčeho, co se nestalo, už to taková legrace nebyla. Hlavně v situaci, kdy to znamenalo, že tím chtěl někomu zničit kariéru a život. A když tím někým byl David.

Dojedli jsme – i přesto, že já jsem na jídlo úplně ztratila chuť – a vrátili se na ředitelství.

Už když Alex parkoval, jsem si všimla vysoké, hubené postavy před vchodem do budovy. Opřený o stěnu s rukama v kapsách tam stál David. Sledoval mě a Alexe celou cestu z parkoviště až ke vchodu.

Alex mi něco říkal, ale nevnímala jsem ho. Opětovala jsem Davidovi pohled. Jakmile jsme přišli až k němu, pozdravila jsem se s ním. Sotva mi odpověděl, ale pohled ze mě nespustil. Tvářil se naštvaně. Na Alexe navíc určitě působil arogantně. Tohle nebyl zrovna vhodný první dojem, který by měl na vyšetřovatele z inspekce udělat.

Když jsem se Davidovi zahleděla do očí – které se mi teď na světle zdály zelené –, viděla jsem v nich taky zklamání a smutek. Zklamání z toho, že jsem mu nedala vědět, že jsem zpátky. A smutek vlastně asi ze stejného důvodu.

„Alexi, to je kapitán David Winkler,“ představila jsem svému doprovodu Davida. V té chvíli mi došlo, že vlastně nevím, jakou má Alex hodnost.

Alex ale nezahálel a podal Davidovi ruku. „Kapitán Alexandr Toman. Generální inspekce bezpečnostních sborů. Potřeboval bych s vámi mluvit, kapitáne Winklere.“

Výraz Davidových očí se změnil. Teď už v nich bylo jen opovržení. Alexovi ruku nepodal. Pořád měl ruce v kapsách. „Nemám čas. Něco řeším.“

Alexe jeho zjevné nepřátelství zaskočilo. „Řešíte? Před budovou policejního ředitelství s rukama v kapsách?“ zeptal se se zdviženým obočím.

David se usmál. Ale nebyl to upřímný úsměv. „Tak mám pauzu na oběd. Na tu mám zákonné právo. Jestli se mnou chcete mluvit, můžete za…“ významně se podíval na hodinky – dárek ode mě – na levém zápěstí, „pětadvacet minut.“

„Dobře. Stejně jsem chtěl nejdřív mluvit s plukovníkem Urbanem,“ reagoval už naprosto věcně Alex.

Vešli jsme do budovy a Davida nechali za sebou.

„Sympaťák,“ prohodil Alex cestou k Honzovi. Tu ironii v jeho hlase nešlo přeslechnout.

Zastavila jsem se uprostřed schodiště. „Alexi, musím ti něco říct.“

Vystoupal pár schodů, aby se ocitl v mé úrovni.

Nadechla jsem se. Mrzelo mě, že jsem mu to neřekla hned. A rozhodně jsem mu to už nechtěla dál tajit. Stejně by se to dřív nebo později dozvěděl. Buď ze spisu, nebo by mu to řekl Šnajdr. „Já s Davidem žiju,“ oznámila jsem mu s pohledem sklopeným do země.

Alex mlčel.

Napadlo mě, že přítomný čas asi nebyl úplně správně, když jsem teď vlastně bydlela u Karolíny a nebyla si jistá tím, jak to s Davidem máme. Ale na tom teď nezáleželo. Podívala jsem se na Alexe.

„Myslel jsem, že jeho přítelkyně někam odjela,“ řekl mi.

„Včera jsem se vrátila,“ vysvětlila jsem.

„Tak to jsem tě vlastně přišel vyslechnout taky. Jsi podezřelá, že jsi mu s vraždou Stanislava Flégla pomáhala.“

13. května,

David

Odjel jsem s kolegou Erikem vyslechnout svědka napadení. Vracel jsem se v blbé náladě. Nejenže údajný svědek nic užitečného nevěděl, taky to byl řezník. Ne že by mi vadil způsob jeho obživy, ale postávali jsme čtvrt hodiny v místnosti, kde bylo asi deset stupňů. Ani ne před dvěma měsíci mě bodli. Málem jsem vykrvácel. Největší problém, který jsem od toho útoku měl, byla neustálá zima. Po rozhovoru s řezníkem jsem se cítil jako kus ledu.

Vrátili jsme se s Erikem na ředitelství a mě hned u vchodu zastavila Martina. „Hledal tě tady nějaký člověk z inspekce. Ještě se prý vrátí,“ informovala mě.

Pocit chladu ještě zesílil. „Šnajdr?“ zeptal jsem se rezignovaně.

„Ne, Toman, myslím. Nikdy dřív jsem ho neviděla,“ objasnila mi.

Skvělé. Původně mě vyšetřoval Mrázek. Ten nebyl dost důrazný, tak to předali Šnajdrovi. Když na mě nic nezjistil on, tak to asi postoupili někomu výkonnějšímu. Někomu, kdo nebude mít problém proti mně zfalšovat důkazy. Ne že by se o to Šnajdr taky nepokoušel. Do hajzlu. To byl vážně skvělý den. Uklidňovala mě jedině vidina nadcházejícího prodlouženého víkendu, protože se mi podařilo vyměnit si páteční službu. Takže jsem měl zítra odjet s Tamarou a Tomášem do Švýcarska. Změna prostředí mě snad přivede na jiné myšlenky a zlepší mi náladu. Dost jsem to potřeboval.

Otočil jsem se a zase vyšel před ředitelství. Postavil jsem se tak, aby na mě dopadalo co nejvíc slunečních paprsků. Potřeboval jsem se zahřát a v kanceláři byla zima.

Začal jsem přemýšlet, jestli bych měl novému vyšetřovateli z inspekce říct, kam se o víkendu chystám. Sice mě z ničeho neobvinili, ale byl jsem podezřelý. Výlet za hranice bych si měl odpustit. Jak moc bylo pravděpodobné, že se o víkendu objeví nějaký převratný důkaz, na základě kterého mě budou chtít zatknout? Moc ne. Nic mu říkat nebudu, rozhodl jsem se. V pátek ráno odjedu, v neděli večer se vrátím. Nejspíš mě kvůli tomu nenechají hledat Interpolem.

Všiml jsem si Hany, která mířila směrem k budově. Po jejím boku si to vykračoval nějaký chlap. Byl mi nesympatický už jenom proto, že šel s ní. Takže se Hana vrátila. Otázka byla, jestli definitivně, nebo jestli jen přišla předat Honzovi výpověď. Před více než měsícem jí nabídli práci u organizovaného zločinu v Praze. Řekla, že to nevzala, ale třeba to přehodnotila. Mohl tohle být její nový kolega? Nebo si během těch tří týdnů, co tady nebyla, někoho našla? Ale proč by ho tahala do práce? Měl jsem chuť se vrátit do budovy, ale neudělal jsem to. Zůstal jsem stát a čekal, až přijdou ke mně.

Hana se se mnou pozdravila a svému společníkovi mě představila jako kapitána Davida Winklera. Když takhle oficiálně, chlap asi přece jen bude od policie, napadlo mě. Byl. Ale z inspekce. Vůbec jsem nechápal, proč s ním Hana mluví a navíc mu tyká.

Ještě před půl hodinou by mě nenapadlo, že výslech řezníka v místnosti s teplotou jako v ledničce bude jedním z těch příjemnějších okamžiků dnešního dne.

Hana s Tomanem vešli do budovy. Já jsem se šel projít do parku. Na těch pětadvaceti minutách obědové pauzy, na které jsem upozornil Tomana, jsem hodlal trvat. Ale na jídlo jsem chuť neměl. Během mé procházky mi volala Hana. Nevzal jsem jí to. Ona mě ignorovala tři týdny.

Když jsem se přesně za pětadvacet minut vrátil na ředitelství, řekla mi Martina, že na mě kapitán Toman čeká v jedničce.

Vešel jsem do výslechovky. Toman seděl na židli naproti dveřím a procházel nějaké papíry. Zavřel jsem za sebou, ale nesedl si. Zůstal jsem stát.

Toman na to nereagoval. Přestal listovat v papírech a podíval se na mě. „Možná jsme nezačali úplně nejlépe, kapitáne Winklere.“ Vstal ze židle a začal přecházet po místnosti. „Chápu, že vyšetřování, které je proti vám vedeno, trvá dlouho a je obtěžující.“ Zastavil se u stolu a opřel se o něj. Chápavě se usmál. „Já jsem se do týmu kolegů, kteří prověřují, zda a do jaké míry jste byl zapojen do trestné činnosti, dostal teprve včera. Mohl jsem si pročíst spis a s případem se seznámit od stolu. Dávám ale raději přednost osobnímu kontaktu.“

Jestli na mě chtěl udělat dojem, nepovedlo se. „Já bych dal přednost tomu, kdybyste si to zjistil od stolu. Na všechno, na co se určitě chcete osobně zeptat, jsem už odpovídal vašim kolegům. Několikrát. A ano, na tom, že je vaše vyšetřování dost obtěžující, se shodneme.“

Toman se přestal usmívat. „Vidím, že se vstřícným přístupem u vás nepochodím, co?“ položil mi spíš řečnickou otázku. Poodešel od stolu a vrátil se na své původní místo na židli. „Pomohl jste Josefu Havelkovi zavraždit Václava Flégla?“

„Ne.“

„Zavraždil jste Stanislava Flégla?“

„Ne.“

„Jste jakýmkoli způsobem zainteresován do vraždy Josefa Havelky?“

„Chápu, že jste se ještě nestihl seznámit se spisem nebo že vám to už splývá, ale Josef Havelka spáchal sebevraždu. Major Šnajdr mě podezírá pouze z účasti na jeho sebevraždě. Myslí si, že jsem ho k ní přesvědčil. Asi byste s kolegy měli lépe komunikovat a vymýšlet si shodná obvinění,“ oznámil jsem mu.

„Můžu vás ubezpečit, že ohledně změny právní kvalifikace v případu smrti pana Havelky jsme s kolegy byli zajedno.“

Zůstal jsem na něj zírat, neschopný jakékoli reakce.

„Zdá se, že jsem vás překvapil. To proto, že jste nevěděl, že Josef Havelka byl zavražděn, nebo že jsme na to přišli?“ zeptal se.

„Nevěděl,“ dostal jsem ze sebe. Ale asi jsem to vědět měl. Stanislav Flégl mi řekl, že Josefa Havelku někdo zavraždil. Tenkrát jsem mu nevěřil.

„Kde jste byl dvacátého dubna od šesté do desáté večer?“ zeptal se mě.

To byla zrovna jedna z těch otázek, na které jsem za poslední tři týdny odpovídal asi dvacetkrát. „Zhruba od půl páté do půl osmé jsem objížděl nevyužívané budovy v okolí bývalé textilky. Adresy jsem dal vašim kolegům. Něco málo po čtvrt na devět jsem se vrátil na ředitelství. V kanceláři jsem se zdržel do půl desáté a pak odjel domů.“ Zněl jsem trochu jako magnetofonová páska, došlo mi.

„Proč jste ty budovy procházel?“ zeptal se.

Taky jedna ze série již několikrát zodpovězených otázek. „Dělal jsem na vraždách prostitutek, jejichž těla byla nalezena v nevyužívaných budovách. Spolupachatelka těch vražd se zmínila ještě o nějakém dalším objektu, ve kterém údajně s vrahem byla. Vytipoval jsem si možné stavby a šel je prohlédnout.“

„Proč jste to, že se vám obviněná zmínila o dalším možném místě činu, nezaprotokoloval? Nebo nevzal na obhlídku někoho z kolegů?“

„Nebral jsem tu informaci moc vážně,“ vysvětlil jsem mu. Udělal jsem krátkou pauzu. „Ale zároveň jsem nechtěl nic zanedbat,“ dodal jsem. Tohle jsem už taky několikrát říkal. I tu pauzu jsem mezi těmi dvěma větami udělal. Nečekal jsem, že mi odpoví, ale stejně jsem to zkusil. „Proč si myslíte, že byl Josef Havelka zavražděn?“

Uhnul pohledem. „Máme určité indicie, které nás vedou k této domněnce,“ řekl nakonec.

Indicie. Ne důkazy. Takže to nevěděli jistě. Byl to jenom další pokus, jak mě dostat?

„Podrobnosti vám určitě sdělí někdo z kolegů,“ pronesl. To se na mě už podíval.

Nepochopil jsem, jestli tím myslel někoho z jeho kolegů, nebo z mých kolegů. Nebo Hanu?

Toman vstal, sebral ze stolu rozložené papíry a vykročil ke mně. „Předpokládám, že doznat se nechcete,“ konstatoval.

„Nehodlám se doznávat k něčemu, co jsem neudělal.“

Bez pozdravu odešel z výslechovky. Já jsem tam zůstal. Sedl jsem si na židli a přemýšlel nad tím, jestli mohl mít Stanislav Flégl pravdu a Josefa Havelku někdo zavraždil. Vybavil jsem si ten okamžik, kdy jsem s Fléglem mluvil. Řekl mi, že to byl omyl. Že se před nějakými lidmi zmínil, že by Josef Havelka měl být mrtvý. A pár dnů nato opravdu byl. Flégl mi tvrdil, že za to nikomu nezaplatil a prý ani neví, kdo to mohl udělat. Celá ta historka mi tenkrát připadala vymyšlená a nevěřil jsem jí. Z inspekce ji zjevně za tak přehnanou nepovažovali.

13. května,

Hana

Zhruba hodinu po tom, co jsem zavedla Alexe za Honzou, se bývalý kolega objevil u mě v kanceláři. Nezdálo se, že by byl lépe naladěný, než když jsem ho na schodišti informovala o sobě a Davidovi.

„Zítra v osm přijď k nám na inspekci,“ oznámil mi ve dveřích.

„Dobře,“ souhlasila jsem trochu zaskočeně.

Alex se ani nerozloučil a opustil místnost.

„Co to bylo?“ zeptal se mě překvapeně Erik, který se mnou byl jako jediný v kanceláři.

„O nic nešlo.“ Nechtěla jsem mu vysvětlovat důvod Alexova chování. Zase jsem se zabrala do papírování. Ale několikrát jsem se přistihla, jak přemýšlím, proč si někdo z inspekce myslí, že bych mohla být jakkoli zapletena do vraždy Stanislava Flégla. Vždyť mi přece sám Alex řekl, že ví, že jsem tady nebyla.

Erikovi zazvonil mobil. Hovor vyřídil během pár vteřin, ale i takhle krátký telefonát mu podstatně zlepšil náladu. „Mám skvělou zprávu,“ prohlásil.

Přestala jsem se věnovat papírování a podívala se na něj. „Tak sem s ní. Skvělou zprávu dneska potřebuju jako sůl,“ pobídla jsem ho.

„Výborný bude stíhán vazebně,“ oznámil mi vesele.

„Oto Výborný?“ chtěla jsem se ujistit, že mluví o jediném Výborném, kterého jsem znala. Bohužel s ním i osobně mluvila. Ještě teď mi přeběhl mráz po zádech, když jsem si vzpomněla na rozhovor, který jsem s ním před pár měsíci vedla.

„Přesně ten Výborný,“ přisvědčil.

Vlastně to bylo skoro na den přesně měsíc, kdy Výborný odešel od soudu s osvobozujícím verdiktem z obvinění ze znásilnění dvou žen. Já jsem ale věděla, že znásilnil minimálně tři. Tou třetí byla před lety moje osmnáctiletá sestra, která po tom, co jí ten hajzl udělal, spáchala sebevraždu.

Proti rozsudku se státní zástupce neodvolal, takže jsem nerozuměla tomu, jak se mohlo stát, že Výborný skončil ve vazbě. Že by se objevily nové důkazy?

Než jsem se na to stihla Erika zeptat, pokračoval: „Sice jsme ho nedostali za ta znásilnění, ale podstatné je, že skončí ve vězení, ne?“

„Tak z čeho jste ho teda obvinili?“

„Myslel jsem, že to víš.“ Nedal mi prostor reagovat. „Výborný zaměstnal u sebe v autoservisu dva chlápky, kteří dřív seděli za krádeže aut. Podle jejich výpovědi je hned druhý den po tom, co je přijal, přesvědčil, aby pro něj na objednávku kradli auta. Pak je většinou rozebírali na díly a Výborný je dál prodával,“ vysvětlil mi.

Ani jsem se nemusela ptát, ale abych ukojila Erikovu touhu po sdělování informací, jsem to udělala. „Kdo přišel s tím, že zaměstnanci Výborného kradou auta a ještě ke všemu na jeho podnět?“

„David. Mluvil s jedním z těch chlapů. Ten nechtěl zase skončit ve vězení, tak se se státním zástupcem dohodl na spolupráci. Odposlouchávali jsme Výborného telefonáty se zaměstnanci. Taky měl odposlechy v dílně a v autosalonu. Stačil nám týden a nashromáždili jsme proti němu solidní důkazy. A ten druhý zaměstnanec taky všechno okamžitě přiznal,“ dodal vítězoslavně.

Vzpomněla jsem si na rozhovor, který jsem vedla s Davidem po tom, co Výborného soud zprostil obvinění ze znásilnění. Chtěla jsem po něm, aby nějak zařídil, ať Výborný skončí ve vězení. Odjela jsem pryč na tři týdny a on si dal tu práci, vyslechl pár lidí a zjistil, že Výborný není jen násilník, ale taky zloděj. Tohle byl David. Když se pro něco rozhodl, prostě si za tím šel, dokud to nezískal. Vstala jsem ze židle a vyšla z kanceláře. Chtěla jsem ho najít. Poděkovat mu za Výborného a konečně si s ním promluvit o nás.

Narazila jsem na něj v kuchyňce. Zrovna si vařil kávu.

Okamžitě si mě všiml. „Od kdy se kamarádíčkuješ s vyšetřovateli z inspekce? Od té doby, co mě podezírají z vraždy Stanislava Flégla, nebo to bylo ještě předtím?“ zeptal se mě dřív, než jsem stihla otevřít pusu.

Chuť děkovat mu za Výborného mě rázem přešla. „Alexe znám už od školy. Pár let jsem ho neviděla a nevěděla jsem, že dělá u inspekce,“ pokusila jsem se mu vysvětlit.

Otočil se ke mně zády a nekomentoval to.

„Chtěla bych s tebou mluvit. O nás,“ dodala jsem.

Pár vteřin zůstal otočený zády, ale nakonec se na mě přece jen podíval. „Chceš to řešit teď a tady?“ zeptal se s náznakem výsměchu. „Mohla jsi mi zavolat. Nebo ještě líp, přijít domů a probrat to. Času jsi na to měla dost,“ oznámil mi naštvaně.

Měla jsem na jazyku mu říct, že jsem neměla chuť poslouchat, jak mi zase lže. Ale došlo mi, že takhle se nikam nedostaneme. „Tomáš bude dneska doma?“ zeptala jsem se místo toho.

„Jo,“ odpověděl stručně a napil se kávy. Pořád ze mě nespouštěl pohled.

Ve slabě osvětlené místnosti jeho oči vypadaly hnědé. Uvědomila jsem si, že mi chyběl. Neviděla jsem ho tři týdny a připadalo mi to jako rok. „Co zítra? Mám sice směnu, ale pokud nebude Tomáš doma, mohla bych se zastavit po práci,“ navrhla jsem. Davidův syn trávil víkendy u své matky. A někdy u ní byl už od pátku.

„Tomáš doma nebude. Ale já taky ne,“ dodal okamžitě.

Nebyla jsem si jistá, ale zdálo se, že už nereaguje tak podrážděně. „Tak v sobotu.“ V podstatě jsem to brala jako hotovou věc a chtěla se vrátit do kanceláře.

„Nebudu o víkendu doma. Jedu zítra s Tomášem do Švýcarska. Vrátím se až v neděli večer,“ oznámil mi.

Překvapilo mě to. A z toho, jak se tvářil, jsem pochopila, že nejede jen na výlet se synem. Davidova pořád ještě manželka – nepředpokládala jsem, že by se během těch tří týdnů, co jsem byla pryč, rozvedli – pracovala pro nějakou švýcarskou společnost. „Jedete za Tamarou?“ zeptala jsem se. Snažila jsem se, aby to neznělo vyčítavě.

„Jedeme s Tamarou,“ odpověděl.

Takže příjemný rodinný výlet, uvědomila jsem si s hořkostí. Zamířila jsem pryč z místnosti.

„Nevěděl jsem, že přijedeš,“ pronesl už smířlivěji.

Otočila jsem se na něj. „Změnilo by to něco?“

Jenomže než mi stihl odpovědět, vyrušil nás nově příchozí. „Winklere, můžeš mi laskavě vysvětlit –“ Do místnosti vešel Honza, ale zarazil se uprostřed věty, když si všiml, že jsem tam taky. „Až si to vyřešíte, přijď za mnou,“ řekl Davidovi a chtěl odejít.

Předběhla jsem ho. Protáhla jsem se kolem něj. „My jsme to už vyřešili,“ prohlásila jsem na odchodu. Pokoušela jsem se znít klidně, ale nepodařilo se mi to.

13. května,

David

Hana odešla a Honza za ní zůstal zaraženě hledět.

„Co ti mám vysvětlit?“ zeptal jsem se ho. Ale už teď mi bylo jasné, že jde o nějaký průšvih. Jinak by na mě nechodil s Winklerem.

Honza se okamžitě vrátil k tomu, co načal. „Můžeš mi vysvětlit, proč ses svévolně rozhodl porušit rozkaz nadřízeného?“

Přemýšlel jsem, že by bylo rozumnější s Tamarou a Tomášem nikam nejezdit. Nebudu tak zbytečně dráždit inspekci a budu mít prostor promluvit si s Hanou. Jenomže díky páteční vyměněné směně bych tak měl před sebou tři volné dny. Rozhovor s Hanou mohl klidně trvat jenom pár minut. Vážně jsem chtěl strávit tři dny sám doma? To bych si taky mohl zajet na nákup a ten víkend strávit s flaškou, aby mi nebylo moc smutno. Nebo hůř. Existovala totiž i horší varianta, jak bych mohl trávit víkend, došlo mi okamžitě. Zahrnovala brunetu a mě u ní v bytě.

„Vnímáš mě, nebo bych ti to měl raději poslat písemně?“ vyjel na mě Honza.

„Vnímám, ale nechápu, o jakém rozkazu to mluvíš.“

„Pokud se nepletu, z deseti nařízených sezení u psychologa jsi jich absolvoval pouze pět,“ připomněl mi. „Takže od příštího týdne budeš chodit za Patrikem Kokešem.“

To se nepletl. Ale ta sezení byla naprosto zbytečná a hlavně mi je nařídil Kadlec, který tady už nedělal. Honzovi jsem to připomněl.

„Já si nemyslím, že byla zbytečná. Málem jsi umřel. Navíc se vším tím, co se teď děje,“ tím určitě myslel vyšetřování z inspekce, „ti určitě prospěje, když si o tom s někým promluvíš. Pokud je Patrik Kokeš problém, můžeš chodit za Magdou Pokornou.“ Asi si myslel, že tohle vstřícné gesto ocením.

„To nebude potřeba. Během těch pěti sezení s Kokešem se z nás stali nerozluční přátelé,“ oznámil jsem mu.

Došlo mi, že od svého návratu na ředitelství jsem absolvoval jeden nepříjemný rozhovor za druhým. S tím řezníkem jsem měl raději zůstat celý den. I v těch deseti stupních bych se cítil komfortněji.

Patrik Kokeš byl policejní psycholog, který před pár lety chodil s Hanou. Proto ta Honzova nabídka, že můžu využít služeb jiného policejního psychologa. Odmítl jsem ho, protože s Kokešem se z nás sice přátelé nestali, ale Hanin bývalý měl tolik rozumu, že netrval na tom, abych se mu na sezeních svěřoval. Po tom, co mi Honzův dočasný záskok plukovník Kadlec nařídil, že musím povinně absolvovat deset hodinových sezení u psychologa, a protože Magda Pokorná byla v té době na dovolené, souhlasil Kokeš s tím, že za ním můžu chodit dvakrát týdně, ale přitom nebudeme nic řešit. Já jsem si vyřizoval svoje pracovní věci a on ty svoje. Kadlec byl spokojený a já taky. Předpokládal jsem, že těch zbylých pět hodin bude probíhat ve stejném duchu.

V kanclu jsem se rozhodl, že volný víkend a změnu prostředí budu právě teď potřebovat. Takže jsem nezavolal ani Pursovi, že bych si vzal zpátky zítřejší směnu, ani Tamaře, abych zrušil Švýcarsko.

Na odchodu jsem narazil na Kokeše. Sotva mě pozdravil. Došlo mi, že od doby, co Hana odjela, se tvářil dost nepřátelsky. Pan magistr asi zapomněl, že jsem mu pomohl od nepříjemné žaloby. Ale vlastně mi to bylo jedno. Nepotřeboval jsem se s ním kamarádit. Zastavil jsem ho. „Honza trvá na tom, že mám dokončit ta sezení, která nařídil Kadlec. Takže úterý a čtvrtek v devět?“ navrhl jsem rovnou.

Ani se nepokoušel tvářit se přátelštěji. „Není vhodné, abys chodil za mnou. Domluv se s Magdou,“ oznámil mi a chtěl odejít.

Rozhodně jsem se nechystal chodit za Magdou a vykládat jí, jak se cítím. Chtěl jsem chodit za ním a těch pět hodin strávit prací místo nesmyslného vykecávání. „To bych mohl. A taky bych mohl Honzovi říct, jak probíhalo těch pět sezení, která jsem u tebe už absolvoval. Určitě by ho to dost překvapilo,“ reagoval jsem na jeho nepřátelský přístup.

Kdyby mohl zabíjet pohledem, měli by kolegové práci s podezřelým úmrtím přímo na půdě policejního ředitelství. Tahle myšlenka mě pobavila. Usmál jsem se.

Zjevně jsem ho tím jenom víc rozčílil. „Nechápu, jak –“ zarazil se. Pevně stiskl rty. Nadechl se. „Úterý a čtvrtek v devět,“ řekl nakonec.

Ani mě nezajímalo, co nechápal. Možná to, jak můžu být takový kretén. Nebo proč mě Honza ještě nevyrazil. Nebo proč se mnou byla Hana. Variant bylo hned několik.

Opustil jsem budovu a nastoupil do auta. Při vyjíždění z parkoviště jsem měl pocit, že jsem zahlédl Sandru Adlerovou. Asi mi už vážně přeskočilo. Pustil jsem to z hlavy a raději myslel na víkend. Těšil jsem se, že strávím nějakou dobu s Tomášem. Ale k dokonalosti tomu víkendu chybělo, že Hana zůstane tady. Kdybych to všechno tak nepodělal, mohl jsem mít víkend přesně takový, jaký bych si představoval. A nemusel bych ho trávit ve Švýcarsku. Stačilo by mi být doma s Tomášem a Hanou.

14. května,

Hana

V pátek ráno jsem neodjela na ředitelství, ale místo toho zamířila na generální inspekci. Dorazila jsem tam deset minut před osmou. Nehodlala jsem působit jako nedočkavá školačka, takže jsem devět minut čekala na parkovišti. Do budovy jsem vstoupila až za minutu osm. Ženě u vchodu jsem se představila a řekla, že jdu za kapitánem Tomanem. Nechala mě pár minut stát na chodbě. Nakonec mě nějaký muž odvedl do patra. Zaklepal na dveře a na vyzvání vstoupil dovnitř. Následovala jsem ho.

Ocitla jsem se ve velké místnosti. Přímo naproti dveřím bylo okno, které dovnitř propouštělo dostatek přirozeného denního světla. Uprostřed místnosti stál dlouhý stůl. V jeho čele, zády k oknu, seděl major Šnajdr. Po jeho pravici byl usazený Alex. Ten vstal, jakmile jsem vstoupila, a vyšel mi naproti. Podal mi ruku a chladně mě pozdravil. Oproti jeho včerejšímu přátelskému přivítání u nás na ředitelství to byl docela obrat. Ale nekomentovala jsem to. Alex mi nabídl místo. Sedla jsem si naproti Šnajdrovi do čela stolu. Vybrala jsem si židli, která od nich byla nejvíc vzdálená. Zajímalo by mě, jak by tohle moje chování vyhodnotil David. Dobrého vyšetřovatele z něj mimo jiné dělalo i to, že se zaměřoval na detaily v jednání podezřelých. A to jsem teď vlastně byla.

Major Šnajdr se tvářil, skoro jako bychom se viděli poprvé. To už zapomněl na několik rozhovorů, které jsme vedli u plukovníka Kadlece v kanceláři? Asi těžko. Spíš mi je nechtěl připomínat.

Informoval mě o probíhajícím vyšetřování, které je vedeno proti kapitánu Winklerovi. David byl – dle jeho vyjádření – jedním z podezřelých v případu vraždy Stanislava Flégla. „Vyžádali jsme si vás tady, abychom zjistili, do jaké míry jste byla zapojena do násilné smrti pana Flégla,“ pokračoval.

Neušlo mi, že během celého jeho proslovu se na mě Alex ani nepodíval. Raději upíral pohled na papíry ležící před ním.

„Do jeho smrti jsem zapojena nebyla. Ani jsem nemohla být. Jak už víte, odcestovala jsem v té době do zahraničí,“ odpověděla jsem Šnajdrovi. Dívala jsem se přitom na Alexe.

„To jsme si samozřejmě prověřili. Ale vy jste zemi opustila jednadvacátého dubna. Stanislav Flégl byl zavražděn dvacátého,“ informoval mě věcně Šnajdr.

Kruci. Proč jsem si to nezjistila? Včera jsem měla nutkání to udělat. Něco si o případu přečíst. Nebo se alespoň zeptat Honzy. Ale nakonec mi připadalo, že bych snad kvůli tomu mohla vypadat jako viník. Rozhodla jsem se to neřešit. Prostě tomu nechat volný průběh, protože já jsem nic neudělala. To přece muselo stačit. Nebo ne? David taky nic neudělal. A už ho vyšetřovali přes půl roku. Navíc se nezdálo, že by se to zlepšovalo. Spíš se to s postupujícím časem zhoršovalo. Co když na tom budu stejně? Co když se na mě za půl roku pokusí hodit další vraždu? To jsem si teď nemohla dovolit. Cítila jsem, že začínám panikařit. Naprázdno jsem polkla.

„Můžete mi říct, kde jste dvacátého dubna byla?“ pokračoval Šnajdr.

Ten den jsem měla volno a strávila ho doma. Sama. Řekla jsem mu to.

„Dobře. Co třeba v čase od šesté do deváté večer? Mluvila jste s někým? Mohl vás někdo vidět? Třeba sousedi?“ navrhl Šnajdr.

Snažila jsem se si vzpomenout, co se ten den dělo. Jenomže jsem vážně strávila celý den doma. Odpoledne přišel Tomáš ze školy, ale jeho jsem do toho zatahovat nechtěla. Navíc by alibi poskytnuté synem hlavního podezřelého pro Šnajdra stejně nemělo význam. „Myslím, že mě nikdo neviděl,“ odpověděla jsem.

„V kolik hodin přijel kapitán Winkler ten večer domů?“ pokračoval dalším dotazem.

„Nevybavuju si to přesně. Asi kolem desáté.“ Skutečně jsem si nebyla jistá. A čím víc jsem se snažila si vzpomenout, tím víc mi začaly jednotlivé dny splývat.

Šnajdr vstal a pomalým krokem přešel ke mně. Postavil se za mě. „Neřídila jste náhodou v uvedeném čase vozidlo Davida Winklera?“

Strašně moc jsem si přála, abych mohla vrátit čas a pořádně se na výslech připravit. Vůbec jsem totiž nechápala, kam těmi dotazy míří. Ale nic jiného než říct mu pravdu mi nezbývalo. „Určitě jsem neřídila jeho vozidlo. Byla jsem celý den doma,“ zopakovala jsem.

„Jak kapitán Winkler reagoval na to, že Stanislav Flégl vyhrožoval jeho synovi?“ zeptal se.

Nevěřícně jsem se na něj otočila. „Vyhrožoval?“

„Nevíte to?“

Kdybych to věděla, asi bych se tak blbě neptala. Ale než jsem mu stihla odpovědět, napadlo mě, že je to možná jen další jeho trik. „Nevím,“ zestručnila jsem svou odpověď. „Ale snad pochopíte, že po předchozích zkušenostech s vámi mám problém věřit čemukoli, co mi řeknete,“ nemohla jsem si odpustit jízlivou poznámku.

„Máme tři svědky, kteří byli u toho, když kapitán Winkler navštívil Stanislava Flégla v kanceláři. Pan Flégl mu před nimi vyhrožoval, že by jeho syn mohl skončit stejně jako syn pana Flégla.“

Vzpomněla jsem si na podříznutého Václava Flégla. Vybavila jsem si Tomáše. Zvedl se mi žaludek. Jestli tohle měl být jenom další Šnajdrův výmysl, dost to přehnal.

„Hano, jsi v pořádku?“ zeptal se mě Alex.

Podívala jsem se na něj přes stůl. Nebyla jsem. Chtělo se mi zvracet. Byla jsem unavená a ze všeho nejvíc jsem odsud chtěla odejít. „Můžu dostat vodu?“ požádala jsem ho.

Okamžitě vstal a odešel z místnosti.

Šnajdr si sedl vedle mě. „Proč byl Winkler za Fléglem v tom hotelu?“ zeptal se.

„Vůbec nevím, o čem to mluvíte.“

Upřeně mě sledoval. Čekal, že začnu mluvit. Ale pokud šlo o mě, mohli jsme tady takhle mlčky sedět další hodinu.

Asi mu to došlo. „Proč jste odjela ze země?“

„Potřebovala jsem dovolenou,“ vysvětlila jsem mu klidně.

„Den poté, co byl Stanislav Flégl zastřelen?“

„Nevěděla jsem, že byl zastřelen.“ Ještě urputněji jsem se snažila si vzpomenout, co se před mým odjezdem stalo. Jak se David choval. Co řekl.

Šnajdr promluvil a vrátil mě tak zase zpátky do místnosti s velkým oknem a dlouhým stolem, který se teď, když major seděl vedle mě, zdál moc krátký. „Pokud mi máte co říct, řekněte mi to teď. Protože až proti vám a Winklerovi nashromáždíme dostatek důkazů, už o spolupráci s vámi stát nebudeme,“ pronesl výhružně.

Zazvonil mi mobil. Přestala jsem vnímat Šnajdra vedle sebe a přijala hovor z operačního. V jednom domě na okraji města byla nalezena mrtvá žena. Nejspíš se jednalo o násilnou smrt. Ukončila jsem hovor a vstala. „Musím jít. Případ,“ řekla jsem Šnajdrovi a zamířila ke dveřím.

„Myslím, že se ještě uvidíme.“

Bylo to dost pravděpodobné, ale radost jsem z toho neměla. Vlastně jsem byla té mrtvé ženě vděčná, že mě vysvobodila.

Co se to se mnou kruci dělo? Někoho zabili a já jsem z toho měla skoro radost. Mohla jsem se Davidovi divit, že se poslední dobou choval divně? Mě z inspekce přímo nevyšetřovali a stejně mě to už dost negativně ovlivňovalo.

Na chodbě jsem narazila na Alexe. Nesl sklenici vody. „Vy jste už skončili?“ zeptal se překvapeně.

„Ne plánovaně. Musím jít. Práce,“ vysvětlila jsem.

Zamířil se mnou ke schodišti. „Omlouvám se za včerejšek. Dost mě naštvalo, že jsi mi o sobě a Winklerovi neřekla hned u oběda. Rozhovor s ním a plukovníkem Urbanem mi na náladě taky moc nepřidal. Ale chci, abys věděla, že s tebou žádný problém nemám. Ani si nemyslím, že jsi do těch vražd zapletena.“

Zrovna teď mi bylo úplně jedno, co si myslí. Hlavně jsem odsud chtěla zmizet.

Vyšli jsme z budovy. Alex šel pořád vedle mě. „Dělá Winkler dneska? Potřebuju s ním ještě něco probrat.“

„Ne, má volno,“ odpověděla jsem mu při nastupování do auta.

„Dobře. Stavím se za ním doma,“ reagoval a zamířil zpátky do budovy.

Došlo mi, že David určitě nikomu neřekl, kam se na víkend chystá. „Alexi?“ zavolala jsem na něj a z auta zase vystoupila.

Otočil se a vracel se ke mně.

„David není doma. Odjel na víkend. Vrátí se až v neděli večer.“

„Kam odjel?“ Nebyla to zdvořilostní otázka.

Podívala jsem se mu do očí. „To, na co se ho chceš zeptat, určitě počká do pondělí, co?“

„Takže odjel ze země? Je podezřelý z vraždy a prostě si jen tak odjede na prodloužený víkend za hranice? To nemyslíš vážně, Hano?“ zeptal se mě vyčítavě.

Jako bych ho tam snad posílala. A ještě k tomu s Tamarou, do háje. „Copak vy jste ho už z něčeho obvinili a někdo mu zakázal vycestovat ze země? To si nemyslím,“ odsekla jsem mu. Ale okamžitě jsem si uvědomila, že jsem to přehnala. Nebylo rozumné Alexe proti Davidovi – ani proti sobě – štvát.

„Odjel se synem. Sám jsi řekl, že tady má byt a dům. Přece si nemyslíš, že by tady všechno nechal a hodlal se někde skrývat,“ dodala jsem mírněji.

„To doufám. V pondělí se zastavím na ředitelství. Jestli tam nebude, ohlásím to. Je povinen s námi spolupracovat. Pokud s tím má problém, budeme to řešit na zastupitelství.“ Už ale nezněl tak podrážděně.

Musela jsem se držet, abych mu neřekla něco nepříjemného. „Díky,“ prohlásila jsem místo toho.

„Ty jsi vážně nevěděla, že mu Flégl vyhrožoval?“ zeptal se.

Představa pobodaného Fléglova syna mi už trochu vybledla, takže jsem byla schopná na jeho otázku reagovat bez emocí. „Nevěděla. Navíc mám problém věřit Šnajdrovi, že se něco takového vůbec stalo.“

„Máme na to svědky. Viděl jsem jejich výpovědi. Všichni tři shodně tvrdí, že Winkler přišel za Fléglem do kanceláře čtrnáct dnů před tím, než ho zavraždili. I přesto, že Flégl chtěl, aby odešel, tam zůstal. U toho byla Fléglova asistentka. Řekl jí, ať zavolá ochranku. Udělala to a během chvíle se vrátila do kanceláře se dvěma chlapy z ochranky. Všichni tři slyšeli, jak Flégl řekl Winklerovi, že si má dávat pozor na syna. Jeden z těch chlapů navíc vypověděl, že o tom pak s Fléglem ještě mluvil a ten mu řekl, že by dal cokoli za to, aby viděl výraz Winklera, kdyby přišel o syna.“

Proč mi o tom David neřekl? Ani jsem nevěděla, že s Fléglem mluvil.

„V den vraždy mluvil Winkler s Fléglem v hotelu. Podle výpovědi lidí, co tam byli, Winkler budil přátelský dojem. Prý několikrát podal Fléglovi ruku. Když odcházel, měl říct něco ve smyslu, že je rád, že se domluvili. Jenomže Fléglova reakce tomu prý tak úplně neodpovídala. Někteří vypověděli, že na ně působil zaraženě. Podle jiných byl vysloveně vzteklý a po odchodu Winklera měl říct, že s ním ještě neskončil,“ pokračoval Alex.

O tom, že se David potkal s Fléglem v den vraždy, jsem taky nevěděla. A nedávalo mi to smysl. Co se za těch čtrnáct dnů stalo, že David takhle vychladl? Nebo nevychladl a byla to jen přetvářka? Aby vzbudil dojem, že s Fléglem už nemá problém?

„Hano, znám tě. Vím, že jsi zásadový člověk. Dodržuješ zákony, respektuješ pravidla. Vážně jsi si jistá, že děláš dobře, když jsi na jeho straně?“ Znělo to vlídně. Dokonce možná trochu starostlivě.

„Právě proto, že dodržuju zákony a respektuju pravidla, jsem na jeho straně. Nic z toho, z čeho ho Šnajdr obviňuje, neudělal. Jediná strana, která tady funguje nezákonně, je ta, na které stojí Šnajdr,“ neudržela jsem se.

„Proč jsi proti majoru Šnajdrovi tak zaujatá?“

„Protože zajistil povolení k odposlechu rozhovoru mezi mnou a Davidem. Šnajdr mi slíbil, že jestli s Davidem proberu jeho účast na vraždě Václava Flégla a prokáže se, že do ní zapletený nebyl, ukončí to vyšetřovaní proti němu. Udělala jsem to. David se během našeho rozhovoru přiznal, že ho Josef Havelka požádal o kontakt na nájemného vraha, ale David mu žádný nedal. To bylo všechno. Jenomže tohle Šnajdrovi nestačilo. Zjevně na něj někdo tlačil, aby dostal Davida za každou cenu do vězení. Takže po mně chtěl, abych sehnala jména dealerů, které David poznal, když dělal na protidrogovém. V podstatě mi řekl, že někoho z nich přinutí, aby dosvědčil, že Davidovi prodal heroin, kterým pak měl předávkovat Flégla.“

„Třeba jsi to špatně pochopila. Nejspíš ty dealery chtěl jen vyslechnout,“ snažil se Alex hájit kolegu.

„Pochopila jsem to správně. Jenom doufám, že ty nejsi zastáncem jeho zvláštních praktik,“ řekla jsem a nastoupila do auta.

Cestou jsem se snažila si vzpomenout, kdy najal David lidi, aby hlídali Tomáše, Tamaru a mě. O tom, že to udělal, jsem nevěděla od začátku. Řekl mi to až po týdnu. Vlastně to bylo ten den, kdy jsme našli Lily. Zastavila jsem u benzínky. Musela jsem se podívat do kalendáře. Patnáctého dubna jsme objevili Lily. Jestli nás v té době hlídali už týden, znamenalo to, že někdy od osmého, možná sedmého. Flégla zastřelili dvacátého. Pokud Davidovi čtrnáct dnů před smrtí vyhrožoval, bylo to šestého, nebo sedmého.

Odpovídalo to. Podle toho, co mi řekl Alex, to vypadalo, že si David najal lidi na naši ochranu hned po tom, co mu Flégl v kanceláři vyhrožoval. Myslela jsem si, že to David udělal proto, že o nás měl strach, když ho bodli. Ale tohle časově neodpovídalo. Zato Flégl odpovídal dokonale. Seděla jsem v autě a zírala na projíždějící auta. Vůbec jsem ale nevnímala, co se kolem mě děje. David mi tenkrát řekl, že ty lidi najal na dva týdny. Za dva týdny někdo zastřelil Flégla. A vzpomněla jsem si ještě na něco. V té době jsem u Davida našla asi tři sta tisíc v hotovosti. Na ochranu tří lidí na dva týdny to byl hodně velký balík peněz, došlo mi najednou. Takže na co dalšího ty peníze byly?

Nastartovala jsem a vyrazila na místo činu. Myšlenky mi ale pořád bloudily ke Stanislavu Fléglovi, respektive k Davidovi. Potřebovala jsem s ním mluvit. Věřila jsem, že by mi to zvládl nějak logicky vysvětlit, ale já jsem na žádné logické vysvětlení přijít nedokázala. Možnost, že bych mu zavolala, jsem zavrhla. Nejspíš byl právě na cestě do Švýcarska. Nerozebíral by se mnou Flégla, když s ním v autě byli Tomáš s Tamarou. A chtít po něm, aby někde zastavil a vyřídili jsme to v soukromí, jsem vlastně taky nemohla. Z inspekce mu dost pravděpodobně pořád odposlouchávali mobil.

Kdybych na tři týdny neodjela, teď bych věděla, co se děje. Nebo kdybych Davidovi alespoň zvedla telefon, když se mi několikrát pokoušel dovolat. Sakra. Měl problém a já jsem ho ignorovala.

Takže teď to prostě budu muset ještě pár dnů bez informací vydržet, uvědomila jsem si, když jsem parkovala vedle auta Daniela Pursy na adrese, kterou mi nahlásili z operačního.

***

Před domem postávalo několik uniformovaných kolegů. Pár z nich jsem znala, takže jsem jim kývla na pozdrav a vešla na udržovanou zahradu. Dům, který na ní stál, byl hezký. Jednopatrový. Nejspíš se nejednalo o novostavbu, ale šikovně zrekonstruovaný starší domek. U vchodových dveří vládl čilý ruch. Hlavně techniky v jejich bílých kombinézách nebylo možné přehlédnout. Taky jsem zahlédla zrzavou kštici Daniela Pursy. Zrovna procházel vchodovými dveřmi. Vydala jsem se za ním.

Před vstupem do domu jsem si nazula návleky na boty a nasadila gumové rukavice. Během té doby jsem prohodila pár vět s Beatou od techniků, která právě vycházela ven.

„Jak to tam vypadá?“ zeptala jsem se jí. Pořád mi nebylo nejlíp od žaludku a nebyla jsem si jistá, jak bych zvládla pohled na krvavé stříkance na stěnách a pach krve v místnosti. Myšlenku na nadcházející pitvu, která mě ještě možná dneska čekala, jsem se raději snažila vytěsnit.

„Docela v pohodě. Byla uškrcena,“ uklidnila mě Beata.

Ulevilo se mi. „To je dobře.“ Ale okamžitě mě zase napadlo, jestli s námi není něco špatně, když Beata použila slova v pohodě v souvislosti s tím, že byl někdo uškrcen. A já jsem za to byla ještě ráda.

Vstoupila jsem do domu a zamířila chodbou tam, odkud se ozývaly hlasy kolegů. Vešla jsem do prostorného obývacího pokoje. Pohled mi okamžitě padl na soudní lékařku, která ke mně stála otočená zády. Byla zabraná do hovoru s Danem. Její dlouhé blond vlasy sepnuté do culíku na sebe zvládaly docela obstojně poutat pozornost.

Jakmile si mě Dan všiml, něco jí řekl a vykročil mým směrem. Lékařka se na mě otočila a lehce se usmála. Byla hezká. Něco málo přes třicet. Zelené oči, štíhlá. Najednou mě napadlo, jaký typ žen se vlastně Davidovi líbí? Tamara byla dlouhovlasá bruneta s modrýma očima. Já blond s kudrnatými vlasy dlouhými po ramena a modrýma očima. Sandra Adlerová dlouhovlasá bruneta s hnědýma očima. Doktorka Kocmanová, která stála přede mnou a o které nejspíš mluvil Alex jako o ženě ze soudního, která měla mít s Davidem velmi blízký vztah, byla blondýnka se zelenýma očima. Jediné, co nás zjevně spojovalo, bylo, že jsme byly štíhlé.

„Kruci, neměl jsem si s Winklerem tu službu měnit,“ pronesl Dan, jakmile ke mně přišel. Ale usmíval se, když to říkal. Ještě před pár měsíci měli s Davidem docela problém spolu vycházet. Při vyšetřování posledního případu se jejich vztah naštěstí trochu zlepšil.

S Danielem jsme přešli k doktorce Kocmanové stojící nad obětí. Pozdravila jsem se s ní a podívala se na tělo na zemi. Mladá blondýnka. Byla hezká – když ještě žila. Teď na jejím obličeji a krku znatelně vystupovaly promodralé skvrny. Rozcuchané vlasy jí lemovaly oteklou tvář s vytřeštěnýma neživýma očima. Na sobě měla černé rifle a červené tričko. Oblečení se nezdálo poškozené, všimla jsem si.

„Oběť je Laura Králová. Dvacet sedm let. Ten dům je její. Bydlela tady sama. Teda vlastně s čoklem. Měl jsem docela problém ho odsud dostat,“ postěžoval si Dan.

Čokl, jak ho nazval, nám k pachateli nic neřekne. Bohužel.

Slova se po mém kolegovi ujala doktorka Kocmanová: „Příčinou smrti bylo pravděpodobně zardoušení. Pachatel nepoužil žádné škrtidlo, ale ruce. Zemřela před deseti až dvanácti hodinami, takže mezi desátou večer a půlnocí. A troufám si tvrdit, že tady.“ Rozhlédla se po místnosti.

„Kdo ji našel?“ zeptala jsem se Dana.

„Sousedka Miluše Jamborová. Prý jí bylo divné, že Králová nešla vyvenčit toho čokla, protože to prý vždycky dělala v sedm ráno a obě si přitom hezky popovídaly. Takže když oběť v sedm ráno nebyla na zahradě, Jamborová jí zavolala na mobil. Protože jí to nebrala, zazvonila na ni u dveří. Ten čokl v domě prý hrozně štěkal, Králová neotvírala, tak si vzala náhradní klíč schovaný pod květináčem u vchodových dveří a vešla dovnitř. Našla mrtvolu, zavolala záchranku. A toho čokla tady nejspíš nechala běhat, aby nám znehodnotil všechny stopy,“ dodal vztekle.

Ten pes ho musel hodně naštvat, napadlo mě. Zůstala jsem v místnosti a rozhlížela se kolem. Hezky zařízený obývák, uklizený. Kromě těla majitelky se zdálo, že je vše na svém místě. Vrah ji nejspíš znal, protože ho pustila dovnitř. Nebo věděl, kde schovává klíč, který dnes ráno použila sousedka, a odemkl si sám? Přišel za ní do obýváku, překvapil ji a uškrtil?

Prošla jsem dům, ale nic převratného jsem neobjevila. Všude byl pořádek. Nevypadalo to, že by tady vrah něco hledal. Vrátila jsem se do obýváku. Doktorku Kocmanovou jsem tam ale už neviděla.

„Dohodli jste se na pitvě?“ zeptala jsem se Dana.

„Ne, ale Andrea teď odešla. Nejspíš ji ještě stihnu venku,“ odpověděl a chtěl jít za ní.

Zastavila jsem ho. „Nemusíš. Zajdu za ní sama.“ I když se obývákem nelinul pach krve, potřebovala jsem se nadechnout čerstvého vzduchu.

Měla jsem štěstí. Doktorku Kocmanovou jsem stihla při nastupování do auta. Když si mě všimla, zase vystoupila. Zeptala jsem se jí na pitvu. Řekla mi, že ji provedou dneska ve tři. Asi si myslela, že mě ta rychlost potěší, ale opak byl pravdou. I když – raději dnes odpoledne než zítra ráno. Slíbila jsem jí, že ve tři dorazím na soudní. Nebo někdo z kolegů, dodala jsem vzápětí.

„David?“ zeptala se.

Chvíli jsem se na ni nechápavě dívala.

„Myslela jsem kapitána Winklera,“ upřesnila. Neušlo mi, že přitom zčervenala.

Nemusela mi vysvětlovat, kterého Davida myslela. Spíš mě překvapilo, že se na něj vůbec zeptala. „Ne. Ten určitě ne,“ odpověděla jsem jí trochu příkřeji.

„Děje se něco?“ zeptala se starostlivě. „Myslím s Dav… kapitánem Winklerem,“ okamžitě se opravila.

„Ne. Jenom mě překvapilo, že byste byla zjevně ráda, kdyby se účastnil pitvy,“ pokračovala jsem stejným tónem. I když mi bylo jasné, že toho budu později litovat.

„Jenom jsem s ním potřebovala mluvit, tak jsem si myslela, že jestli bude u pitvy, mohla bych…“ Větu nedokončila a sklopila pohled k zemi.

„Má do konce týdne volno,“ řekla jsem. „Pokud se to týká práce, můžete to vyřešit se mnou. Jestli je to osobní, budete muset počkat do pondělí,“ doporučila jsem jí.

„Tak já počkám do pondělí,“ řekla a chtěla nastoupit do auta.

Došlo mi, že jestli chci nějaké informace, nemusím čekat na Davida. „Nechcete mi říct, o co jde? Třeba bych vám mohla pomoct já,“ navrhla jsem už o poznání přátelštějším tónem.

Zvažovala mou nabídku. Zůstala stát s rukou opřenou o otevřené dveře auta. „Víte, že ho vyšetřují kvůli sebevraždě Josefa Havelky?“ zeptala se. Tvářila se docela bezradně. Dovedla jsem si představit, že si nebyla jistá, s kým to má řešit, nebo jestli to vůbec má řešit.

„Projdeme se?“ nabídla jsem jí.

Zavřela dveře auta a vykročila se mnou pryč od domu, ve kterém byla uškrcena Laura Králová. A taky pryč z doslechu všudypřítomných kolegů.

„O tom vyšetřování vím,“ zodpověděla jsem její otázku.

Kráčela vedle mě s hlavou skloněnou. „Včera mě kvůli tomu vyslýchali z generální inspekce.“ Odmlčela se. Zjevně pořád bojovala s tím, jestli o tom se mnou může mluvit.

„Protože si myslí, že jste se postarala o zfalšování té toxikologické zprávy a ztracení vzorků,“ popostrčila jsem ji. Chtěla jsem jí dát najevo, že všechno vím, takže mi nic tajného nevyzrazuje.

„Ano,“ přisvědčila stručně.

„Taky si myslí, že jste s Davidem něco měla,“ dodala jsem.

Podívala se na mě. Kývla na souhlas a zase sklopila pohled na své boty. Černé lakované lodičky.

Nemohla jsem si pomoct, musela jsem se zeptat. „A měla?“

Překvapeně se zastavila. „Takže dost netaktní nejsou jen vyšetřovatelé z generální inspekce, ale i z kriminálky?“ zeptala se naštvaně. „Proč vás to zajímá? Podělíte se o tu informaci s kolegy na ředitelství? Nebo ještě líp – rovnou s někým z inspekce? Tak pro vaši informaci. Nic jsme spolu neměli. A s tou toxikologií taky nemám nic společného. Ani David, ani nikdo jiný mě o nic takového nikdy nepožádal.“

„Promiňte, neměla jsem se ptát. Rozhodně se o tu informaci nehodlám s kýmkoli dělit, jen jsem chtěla vědět, na čem jsem. Omlouvám se, Andreo.“ Dost jsem se styděla, že jsem to vůbec vytáhla.

„Na čem jste?“ zeptala se nechápavě.

„Vrátíme se zpátky?“ Ani jsem nepočkala na její odpověď, otočila se a zamířila zpět k domu.

Andrea mě po pár vteřinách postávání na chodníku následovala. Šla jsem docela pomalu, takže neměla problém se mnou srovnat krok. „Vy jste Davidova přítelkyně?“ zeptala se překvapeně.

„Ano,“ potvrdila jsem jí. Štvalo mě, že jsem o tom vůbec začala mluvit. A taky mi vadilo, že se David neobtěžoval své kamarádce ze soudního zmínit, že někoho má.

Byly jsme už skoro zpátky u domu.

„Řeknete mu o tom, že se mě z inspekce vyptávali?“ požádala mě. „Nechci to řešit po telefonu,“ dodala ještě.

„Až ho uvidím, vyřídím mu to. Vážně se ty vzorky ztratily?“ Měla jsem pořád problém Šnajdrovi – a teď už vlastně i Alexovi – cokoli věřit.

„Ztratily. Kolegové všechno několikrát prošli, ale nenašli je,“ objasnila mi.

„Kdo to mohl udělat?“ zeptala jsem se.

„Někdo z lékařů, asistentů. V podstatě kdokoli.“

„Kdy přesně vás kvůli tomu včera vyslýchali z inspekce?“

„Odpoledne, kolem čtvrté.“

Takže až po tom, co mi u oběda Alex o zfalšování zprávy řekl.

„Díky, Andreo,“ stihla jsem jí říct, než odjela.

Po rozhovoru s doktorkou Kocmanovou jsem zamířila do domu sousedky Laury Králové.

Miluše Jamborová byla sympatická čtyřicátnice. Dlouhé černé vlasy měla spletené do copu. Patřila k tomu typu žen, které sice mají pár kilo navíc, ale rozhodně se za ně nestydí a umí je nosit.

Představila jsem se jí a požádala, jestli mi může říct, co se dnes ráno stalo. Miluše se vyjadřovala věcně a v podstatě mi zopakovala to, co už jsem věděla od Daniela.

„Víte, já nechci nikoho obviňovat, ale včera byl u Laury její přítel. Hádali se. Slyšela jsem to až sem,“ dodala provinile.

Ubezpečila jsem ji, že rozhodně nemusí mít výčitky, že mi to říká. Rovnou jsem se zeptala, jestli neví, jak se ten přítel jmenuje.

Nahlas si povzdechla. „Víte, ono je to celé hrozně nepříjemné. Protože já ho osobně znám. Párkrát jsem byla u Laury. Něco se snědlo, vypilo. Byl tam on a ještě pár dalších lidí, se kterými jsem se spřátelila, takže je to celé docela trapné.“

Znovu jsem ji ujistila, že se kvůli tomu nemusí cítit trapně, a připomněla jí, že potřebujeme maximum informací, abychom mohli vypátrat člověka, který Lauru připravil o život.

„Radim Irgl,“ dostala ze sebe po chvilce váhání. „Ale nemyslím si, že by to Lauře udělal on,“ dodala okamžitě.

Nekomentovala jsem to a požádala ji o kontakt na všechny Lauřiny známé, jejichž jména si vybaví. Sepsala mi seznam a přitom řekla, že Lauru viděla naposledy včera odpoledne kolem druhé. Pak jen přes otevřené okno slyšela její hádku s Radimem Irglem.

„V kolik hodin to bylo?“ zeptala jsem se.

„Něco málo před osmou večer.“

Takže oběť se před osmou pohádala s přítelem a pár hodin nato ji někdo uškrtil. Mohl to udělat on?

„Věděl ještě někdo jiný, kam si slečna Králová schovává náhradní klíč?“ zajímalo mě.

„Tohle věděli snad všichni, kdo Lauru znali. Nedělala s tím tajnosti. Běžně tím klíčem odemykala, když s někým přišla do domu,“ vysvětlila mi Miluše.

Nechala jsem jí na sebe kontakt a odjela na ředitelství. Informace, že hodně lidí vědělo, kam si naše oběť schovávala klíč, mě nepotěšila. Vrahem tak mohl být někdo, koho Laura do domu nepustila. Ale pořád bylo pravděpodobné, že to byl někdo z okruhu jejích přátel.

V kanceláři – namísto toho, abych řešila aktuální případ – jsem procházela informace k vraždě Stanislava Flégla. Jeho tělo bylo nalezeno dvacátého prvního dubna náhodným turistou po druhé odpoledne v lese kousek od přehrady. K Fléglovi ihned po oznámení vyrazila výjezdovka a Franta s Davidem. David podle hlášení místo činu opustil, jakmile zjistil, kdo je oběť.

Fléglův soused vypověděl, že ho naposledy viděl, jak vychází z domu dvacátého dubna pár minut po šesté večer. Šel si zaběhat, což dělal pravidelně. Podle pitevní zprávy byl zastřelen tentýž den mezi šestou a devátou večer. Vrah ho připravil o život jedinou ranou zblízka do spánku. Z glocku ráže devět milimetrů. David měl jen služební zbraň. Čezetu sedmdesátpětku. Samotnou mě překvapilo, že mě to vůbec napadlo.

Flégl nebyl zastřelen u přehrady, kde ho našli. Pokud jsem mohla věřit zprávám na internetu, kolegové z Prahy už zjistili, kde k vraždě došlo. Bylo to v lese, deset kilometrů od místa, kde ho objevili.

Proč si někdo vůbec dával práci s přemístěním těla? uvažovala jsem. Zastřelili ho v lese. Troufla bych si tvrdit, že místo, kam ho převezli, bylo frekventovanější než to, kde ho zastřelili. Takže chtěli, aby ho někdo našel? Nebylo by spíš logičtější snažit se tělo schovat, aby se objevilo co nejpozději, a tím se zkomplikovalo vyšetřování?

Nechápala jsem, proč se mě Šnajdr ptal, jestli jsem ten večer mezi šestou a devátou večer neřídila Davidovo auto. Jestli podezírali Davida z Fléglovy vraždy, domnívali se snad, že by ho unesl, dopravil do lesa, kde ho zastřelil, pak jeho mrtvolu ještě přesunul o deset kilometrů dál, a to všechno pěšky? Jedině, že by si mysleli, že měl jiné auto. A jeho bylo někde, kde o tom existoval oficiální záznam. Kdyby stálo na parkovišti před ředitelstvím, sice by to zaznamenaly kamery, ale Šnajdr se mě ptal, jestli jsem Davidovo auto neřídila. Takže bylo někde v pohybu.

Vzpomněla jsem si na Davidův rozhovor s Robertem Divínem. Ani jeden z nich nevěděl, že jsem toho rozhovoru byla svědkem. Bylo to zhruba dva týdny před Fléglovou vraždou. Ten večer Robert přinesl Davidovi tři sta tisíc v hotovosti. David žádal Roberta, aby si půjčil nějaké nenápadné auto. To auto teda nemělo být pro Roberta, ale pro Davida. A Davidovo auto nejspíš řídil Robert. Před inspekcí David vypověděl, že v autě seděl on sám, takže si tak zajistil alibi.

Mohl si David Fléglovu vraždu naplánovat? Unést ho? Zastřelit? Ale proč by pak převážel jeho tělo?

Do kanceláře vešel Dan. Jeho náhlý příchod mě polekal.

„Co ta pitva? Bude dneska?“ zeptal se, jakmile se usadil ke stolu.

Pár vteřin mi trvalo uvědomit si, o čem mluví. „Ve tři,“ potvrdila jsem mu.

„Mám jet taky nebo chceš Erika?“ zeptal se.

Překvapilo mě, že mi dal na výběr a sám se do toho nehrnul. Většinou chtěl být u všeho a hlavně mít všechny informace. A to se netýkalo jen těch k případům.

„Klidně můžeme všichni tři,“ rozhodla jsem. Erik ještě nebyl na oddělení ani půl roku. Pokud jsem věděla, účastnil se zatím jen jedné pitvy a z ní v polovině odešel. Měl by si začít zvykat.

Dan to pochopil. „Chceš ho uvést do tajů pitvání lidských těl?“ zeptal se pobaveně.

„Jestli u toho bude Laskavý, moc tajemné to pak už nebude,“ narážela jsem na to, že doktor Laskavý byl velmi názorný a rád všem přítomným ukazoval vyjmuté orgány obětí. To navíc doplňoval barvitým výkladem. Při té představě se mi zvedl žaludek.

Nebylo mi líp ani v půl třetí, kdy bylo potřeba vyrazit na soudní. Uvědomila jsem si, že už deset minut bojuju s tím říct Danovi a Erikovi, aby jeli sami. Na chvíli jsem dokázala samu sebe přesvědčit, že to zvládnu. Pak se to ale vždycky zhoršilo. Nakonec jsem to vzdala a požádala kolegy, aby jeli beze mě. Řekla jsem jim, že musím vyslechnout přítele naší oběti. Což jsem ale měla udělat už před několika hodinami, došlo mi.

K výslechu Radima Irgla jsem s sebou vzala operativce Jonáše Kvitu. Měla jsem ho ráda. Byl to nekonfliktní pohodář, kterého jen tak něco nerozhodilo. Dohodli jsme se, že Irgla vyslechneme u něj doma. Cestou jsme mluvili o mé třítýdenní dovolené, ale Jonáš byl natolik taktní, že se ani slůvkem nezmínil o důvodech mého odjezdu. Dokonce mi došlo, že během našeho rozhovoru ani jednou nezmínil Davida.

Radim Irgl bydlel v bytě v okrajové části města. Než jsme za ním s Jonášem vyrazili, prověřila jsem si ho, ale nic podstatného nezjistila. Bylo mu třicet, neměl žádný záznam v rejstříku, nikdy nedostal pokutu, dokonce ani nevlastnil řidičák.

Dveře do bytu nám otevřel pár vteřin poté, co jsem zazvonila na zvonek. Vypadal sympaticky. Metr osmdesát, štíhlý, hnědé vlasy. Když jsem se podívala do jeho velkých hnědých očí, viděla jsem v nich smutek. Nebo to byl strach?

„Kapitán Hana Vítková, nadporučík Jonáš Kvita, kriminální policie,“ představila jsem nás a ukázala mu průkaz. „Vy jste Radim Irgl?“

„Ano.“

„Můžeme dál?“

Pustil nás dovnitř bytu. Krátkou chodbou prošel do úzké kuchyně a zastavil se tam. S Jonášem jsme ho následovali.

„Znáte Lauru Královou?“ zeptala jsem se. Přitom jsem ho upřeně pozorovala.

Díval se do země. „Je to moje přítelkyně. Vím, co se stalo. Volala mi to Katka,“ dodal okamžitě.

Takže kromě sousedky Jamborové už to věděla i nějaká kamarádka, která informovala jejího přítele a pravděpodobně i další lidi. Kruci. Měla jsem za ním vyrazit hned z místa činu a ne se zastavovat v kanceláři a řešit Flégla. Ani jsem si nedokázala vybavit, jestli jsem Jamborovou požádala, aby si informaci o smrti Králové nechala pro sebe. Ale doufala jsem, že pokud jsem to neudělala já, udělal to Daniel. I když to vlastně bylo jedno, protože to zjevně nerespektovala.

„Kdy jste viděl slečnu Královou naposledy?“ zeptala jsem se.

Konečně se na mě podíval. „Včera večer. Odjížděl jsem od Laury chvíli po osmé.“ Jakmile to dořekl, podíval se na Jonáše a zase sklopil pohled k zemi.

Odjížděl, když neměl řidičák? „Čím jste odjel?“

Překvapeně se na mě podíval. „Na kole.“

„Kudy jste jel?“ Jonáš promluvil v podstatě poprvé, co jsme překročili práh Irglova bytu.

„Přes les. Do půl hodiny se to dá zvládnout.“

To se možná zvládnout dalo, ale v lese nebyly kamery, které by prokázaly, že od Laury Králové skutečně odjel v osm, jak tvrdil. „Viděl vás někdo přijet? Byl jste s někým včera večer?“ zeptala jsem se.

„Ne. Přijel jsem sem. Díval jsem se na nějaký film, u kterého jsem usnul. Ráno mi volala Katka a řekla, co se stalo,“ odmlčel se.

„Jak jste vycházel se slečnou Královou?“ zajímalo mě.

„Dobře. My jsme spolu byli teprve půl roku. Ale klapalo nám to.“ Něco v tom, jak to řekl, mě nutilo mu nevěřit.

„Proč jste od ní včera večer odjel a nezůstal přes noc?“ Předpokládala jsem, že důvodem byla jejich hádka, ale chtěla jsem, ať nám to přizná sám.

Znejistěl. „Ona byla Laura unavená a já taky, tak jsem odjel, abychom se vyspali. Ráno jsem musel brzo vstávat, tak proto,“ oznámil nám skoro provinile.

Došla mi trpělivost. „Pane Irgle, můžete s námi na policejní ředitelství? Výslech bychom raději dokončili tam,“ rozhodla jsem podrážděně.

Znatelně znervózněl. „Proč? Já jsem přece nic neudělal. Nechápu, proč se mě nemůžete zeptat tady, na co potřebujete.“ Zněl spíš zoufale než naštvaně.

Zato já jsem naštvaná byla. Hlavně na sebe, že jsem si s jeho výslechem dala tak načas, a taky, že jsem ho rovnou neprovedla na ředitelství. Jenom proto, že zatím neměl záznam, to neznamenalo, že naši oběť neuškrtil. Byl nejspíš poslední, kdo ji viděl živou, pohádal se s ní a teď nám lhal.

Potřebovala jsem se nadechnout čerstvého vzduchu, takže jsem odešla z bytu a Irglovi už nic neřekla. Chvíli po mně vyšel ven i můj kolega a náš podezřelý.

Výslechem Irgla jsme strávili hodinu. Netrval na přítomnosti advokáta. Poskytl nám vzorek k určení DNA a kolegové mu sejmuli otisky. Pořád trval na tom, že od Laury odešel proto, že chtěl, aby se vyspala. Když jsem ho konfrontovala s výpovědí Jamborové, sice přiznal, že na sebe s Laurou zvýšili před jeho odjezdem hlas, ale nebyla to prý žádná hádka. Pouze se nemohli shodnout na tom, jak budou trávit víkend.

S Jonášem jsme ukončili výslech a pustili Irgla domů. V kanceláři na nás už čekali Dan s Erikem. Erik vypadal trochu bledší než obvykle, ale možná jsem si to jen namlouvala vzhledem k tomu, že jsem věděla, odkud se vrátil.

„Jak to šlo?“ zeptala jsem se Erika. „Dneska jsi vydržel?“ dodala jsem s úsměvem.

„Jo, nebyla to taková hrůza, když jsem věděl, co mě čeká.“ Taky se usmál.

„Hrůza spíš je, že nic nemáme. Králová byla uškrcena. Rukama. Ale na krku se nenašly otisky, takže na ní buď pachatel žádné nenechal, nebo – což bude pravděpodobnější – je odstranil. Vypadá to totiž, že jí taky po vraždě pečlivě vyčistil nehty. Nenašlo se za nimi nic, z čeho by bylo možné určit DNA. Vlastně se za nehty oběti nenašlo vůbec nic,“ seznámil mě Dan s tím, co zjistili na soudním.

Nebylo moc reálné, že by se oběť při škrcení nebránila. Takže pachatele poškrábala. Aby zničil důkazy, které by mohly vést k jeho dopadení, vyčistil jí nehty. To nevypadalo jako vražda spáchaná v afektu. Nebo byla spáchaná v afektu, ale někým, kdo pak zvládl docela chladnokrevně uvažovat, došlo mi. Dokázal by to Irgl? Mohl ji po hádce uškrtit, odstranit případné důkazy a až pak odjet k sobě do bytu? Pracoval jako tesař. Podle toho, co jsem viděla, by byl fyzicky schopný Lauru uškrtit. Ale přemýšlel by pak nad tím, jak zničit důkazy?

„Nebyla znásilněna, ale před smrtí měla pohlavní styk,“ pokračoval Dan s tím, co ještě zjistili na soudním. „Vzorek spermatu poslali do laborky, ale osobně si nemyslím, že bude patřit našemu vrahovi. Králová byla oblečená, když ji pachatel zavraždil. Podle mě s ní nespal. A kdyby s ní spal, určitě by se postaral i o to, abychom nenašli jeho sperma.“

Mělo to logiku, ale setkala jsem se už i s tím, že vrahové ne vždy jednali zcela logicky. „Jonáši, projdi tu trasu, kterou jel Irgl údajně od Králové domů. Docela by se nám hodilo, kdyby byly někde kamery a mohli jsme prověřit, jestli opravdu odjel v tolik, v kolik tvrdil,“ zaúkolovala jsem kolegu.

Danovi a Erikovi jsem předala seznam, který mi dala Jamborová. „Zkuste ho projít, jestli na někoho něco nenajdete. Pak si s nimi promluvíme. Já jdu za Honzou.“

***

Našeho nadřízeného jsem zastihla v kanceláři samotného, zrovna telefonoval. Pokynul mi, ať jdu dál. Poslechla jsem a usadila se naproti němu. Jakmile hovor ukončil, zeptala jsem se ho, co ví o vyšetřování Fléglovy smrti.

„Už jsem ti říkal, že nic víc, než co najdeš na internetu,“ připomněl mi.

„Dneska ráno mě kvůli tomu vyslýchal Šnajdr na inspekci. Asi si myslí, že jsem Davidovi pomáhala,“ seznámila jsem ho s průběhem svého dnešního rána.

„Hajzl,“ okomentoval to. „Včera se tady za mnou zastavil nějaký Šnajdrův kolega. Vyptával se na Davida i na tebe. Jestli prý vím o tom, že byste používali i jinou než služební zbraň. Vysvětlil jsem mu, že ani jeden z vás nemá zbroják, takže dost pochybuju, že byste měli v nelegálním držení zbraň a ještě se tím chlubili v práci.“

To měl Honza pravdu. Někteří kolegové měli zbrojní průkaz, protože je střílení bavilo a vlastnili i další zbraně. Já jsem mezi tyto nadšence nepatřila. S Davidem jsem o tom sice přímo nikdy nemluvila, ale věděla jsem, že to má stejně. Vlastně on měl zbraně ještě v menší oblibě než já. A kdyby si nelegálně sehnal glocka na vraždu Flégla, určitě by si kvůli tomu nedělal starosti se zbrojním průkazem. Už jsem to zase udělala. Přemýšlela jsem nad Fléglovou smrtí jako nad něčím, co spáchal David, ale přitom jsem nevěřila tomu, že by toho byl schopný. „Z inspekce se mě ptali, jestli jsem v době Fléglovy vraždy neřídila Davidovo auto. Nevíš proč?“ zeptala jsem se.

„David vypověděl, že v době té vraždy objížděl nepoužívané budovy v okolí textilky, protože se mu –“ zarazil se, „podezřelá zmínila, že byla s obviněným ještě v dalším objektu.“ Nedal mi prostor reagovat. „Takže z ředitelství odjel David zhruba ve čtyři. Jel za Fléglem do hotelu, kde s ním údajně probíral to, že ho Flégl podezíral ze spoluúčasti na vraždě svého syna. Prý si to vysvětlili. David pak odjel na obhlídku těch objektů. Zpátky sem se vrátil něco po osmé. Zdržel se do půl desáté a odjel domů. Z inspekce si vytáhli kamerové záznamy z trasy, kterou David údajně jel k těm objektům. Taky vyzvali veřejnost, jestli v té době místem někdo neprojížděl s kamerou v autě. Nakonec získali tři záznamy. Davidovo auto projíždělo uvedenou trasou zhruba v časech, které vypověděl. Ale všechny tři záznamy byly docela nekvalitní a řidiče na nich nebylo dobře vidět. Takže se z inspekce nejspíš domnívají, že v tom autě seděl někdo jiný. David mezitím v lese zastřelil Flégla a pak ho odvezl k přehradě. Což je hrozná hovadina, jak jsem tomu pitomci z inspekce včera řekl. Nikdo při smyslech by nic takového neudělal,“ dodal rozhořčeně.

Věděla jsem, že myslí ten převoz těla. Souhlasila jsem s ním, ale než jsem mu to stihla říct, opět se mu rozezvonil telefon na stole. Okamžitě to vzal. „Plukovník Urban,“ představil se volajícímu. Ať to byl kdokoli, moc dlouho nemluvil. Nebo mu Honza jen nedal prostor. „Už zase, kruci? Jdu tam,“ vyštěkl a vstal.

Vstala jsem taky.

„Zůstaň tady. Hned se vrátím,“ řekl a odešel z místnosti.

Bylo mi nepříjemné zůstávat v jeho kanceláři, když tam nebyl, takže jsem ji opustila. Sbíhala jsem schody do přízemí a chystala se požádat Martinu, která měla službu, jestli by mi mohla vytáhnout k Fléglově vraždě všechno, k čemu se dostane. Už mi bylo úplně jedno, jak to bude na koho působit. Jenomže jsem k ní ani nedošla. Na schodišti mě zastavil hovor, který jsem zespodu slyšela. Chvíli jsem měla pocit, že se mi to jen zdálo. Že ten hlas, který mě přiměl se zastavit, nepatřil Sandře Adlerové.

„Potřebuju s ním mluvit, takže bych ocenila, kdyby mi ho někdo z vás zavolal,“ prohlásila zrovna.

Byla to ona. Nepletla jsem se. Ten hlas bych poznala kdekoli.

„Slečno Adlerová, už několikrát jsem vám řekl, že tady nemáte co dělat.“ Rozezlený hlas patřil Honzovi.

„Jsem ve veřejné budově a potřebuju mluvit s příslušníkem policie, takže si myslím, že tady mám co dělat,“ odpověděla bez zaváhání.

„Pokud potřebujete mluvit s někým od policie, můžu vám zavolat službu konajícího policistu. S kapitánem Winklerem mluvit nemůžete, protože tady není. Taky bych vám rád připomněl, že jste podezřelá z několika trestných činů. Soud sice rozhodl, že neexistuje důvod k vašemu vazebnímu stíhání, ale kapitán Winkler je svědkem obžaloby. Ohlásím na státní zastupitelství, že se jej pokoušíte kontaktovat a soud vaše vazební stíhání nakonec možná ještě přehodnotí.“

„Pokoušíte se mě zastrašit?“ zeptala se ho s náznakem výsměchu Adlerová.

„Ne, pouze vás upozorňuji na následky, které vaše chování může mít. Naposledy se vás ptám, zda potřebujete něco vyřešit s příslušníkem policie. V opačném případě vás žádám, abyste odešla, nebo vás nechám vyvést,“ oznámil jí Honza.

„Potřebuji něco vyřešit s příslušníkem policie kapitánem Davidem Winklerem. Můžete mu vyřídit, že pokud se mi bude dál vyhýbat a nechávat se zapírat, tak to pro něj bude mít následky?“ prohlásila už o poznání naštvaněji.

„Slečno Adlerová, dávejte si pozor na to, co říkáte. Vaše chování by mohlo být kvalifikováno jako vyhrožování a nebezpečné pronásledování,“ upozornil ji Honza.

„Copak? Snad se mě David nebojí?“ Zase se jí vrátil její klid.

„Odejděte, nebo vás kolegové vyvedou.“ Už jí taky klidně oznámil Honza.

Slyšela jsem klapot jejích podpatků. Vzdalovaly se. Než jsem se stihla na schodišti pohnout, objevil se přede mnou Honza. Překvapilo ho, že mě tam vidí. „Pojď za mnou,“ pronesl, jakmile mě míjel.

Šla jsem. Tentokrát jsem ale v jeho kanceláři zůstala stát a nesedla si. I když jsem si to nechtěla přiznat, přítomnost Sandry Adlerové na ředitelství mě nepříjemně zaskočila.

„Jsi v pořádku?“ zajímal se Honza.

„Jak dlouho se už pokouší Davida kontaktovat?“ zeptala jsem se místo odpovědi.

„Tady byla tenhle týden už potřetí.“

„Proč není ve vězení?“

Honza pokrčil rameny. „Schopný advokát, neschopný státní zástupce nebo neschopní my, protože jsme proti ní nezajistili dost důkazů. Kromě těch nahrávek nemáme nic.“

Nechápala jsem to. „Co ty věci, co se našly u ní doma a na místě činu?“

„Její advokát tvrdí, že je tam nastrčil Mottl.“

„Odsoudí ji vůbec?“ Honza to nemohl vědět. Nikdo to nemohl vědět. Bylo mi to jasné, ale prostě jsem se musela zeptat.

„Doufám. Zastupitelství dost spoléhá na Davidovu výpověď. Počítají sice s tím, že se advokát Adlerové bude snažit tvrdit, že David není důvěryhodný, když s ní spal, ale je to jenom její tvrzení.“ Honza na mě upřel pohled. „Je to jenom její tvrzení, že?“

„Nejspíš.“ Raději jsem začala rozebírat vraždu Laury Králové, abych mu už nemusela odpovídat na dotazy k Davidovi a Adlerové. Ale párkrát jsem se přistihla, že přemýšlím nad tím, jestli se s ní David viděl, zatímco jsem tady nebyla. Odjela jsem přesvědčená, že bude stíhaná vazebně. Proto mě ani nenapadlo nad tím přemýšlet, když jsem byla pryč. Teď se mi ta myšlenka neodbytně tlačila do hlavy. Podle toho, co Adlerová dole říkala, to vypadalo, že se jí David vyhýbal. Jenom jsem si nebyla jistá, jestli celé tři týdny.

Honza mě vyrušil z přemýšlení. „Nadporučík Pursa se zmínil, že jsi nebyla u pitvy. Děje se něco?“ zeptal se starostlivě.

„Dan tě už zase informuje o všem, co se tady šustne? Měla jsem za to, že s tím přestal,“ zeptala jsem se docela podrážděně.

Honza se usmál. „Tahle informace se ke mně dostala více méně náhodou. Tak děje se něco?“

„Nic se neděje. Potřebovala jsem vyslechnout přítele oběti, takže jsem na soudní poslala Dana s Erikem,“ objasnila jsem mu. Sice to byla pravda, ale ne úplně celá.

Od Honzy jsem automaticky zamířila do kuchyňky a začala si chystat kávu. Došlo mi, že jsem ji už pár dnů neměla. A ani bych neměla. Ale stejně jsem si ji uvařila a s horkým obsahem v hrnku se vrátila do kanceláře. Kolegové tam už nebyli, takže jsem alespoň měla prostor v klidu pracovat.

Po pár minutách někdo zaťukal na dveře a vešel dovnitř. Takže mám po klidu, pomyslela jsem si naštvaně. Ale jakmile jsem spatřila Patrikovu tvář, vztek mě přešel.

Přistoupil ke mně a trochu rozpačitě mě objal. „Rád tě vidím. Odjela jsi docela narychlo,“ prohlásil, když se usadil naproti mně.

„Potřebovala jsem si odpočinout.“ Nepředpokládala jsem, že se k Patrikovi nedonesly drby o tom, že David spal s Adlerovou. Ale se svým bývalým přítelem jsem tohle vážně rozebírat nechtěla. Asi to pochopil, protože jsme si další půlhodinu povídali o jiných věcech.

Patrik nakonec vstal a zamířil ke dveřím. „Nechtěl jsem tě takhle zdržet od práce. Dokonce ti kvůli mně vystydlo kafe.“ Významně se podíval na netknutý hnědý obsah hrnku na mém stole.

„To nevadí. Stejně bych to neměla pít,“ řekla jsem dřív, než jsem si to stihla promyslet.

Překvapeně se na mě podíval.

Já jsem se raději zadívala na papíry před sebou. Nejraději bych tu poslední větu vzala zpátky, jenomže to nešlo.

„Ty jsi…?“ Patrik větu nedokončil.

Tohle bylo stejně vhodné jako probírat s ním Davidovu nevěru. S Patrikem jsem chodila pět let. Během té doby jsem otěhotněla. On dítě hodně chtěl, já jsem to sice neplánovala, ale nechala jsem se strhnout jeho nadšením. Taky jsem si uvědomovala, že už mi není dvacet. Jenomže jsem potratila. Pak jsem náš vztah ukončila a začala žít s Davidem.

Z téhle situace jsem nemohla nijak elegantně vybruslit. „Jsem těhotná, ale nech si to prosím pro sebe,“ požádala jsem ho a konečně zvedla pohled od papírů.

Jeho modré oči mě upřeně pozorovaly. „S ním?“ zeptal se.

Rozhořčení nad tím, co si to o mně myslí, jsem si odpustila. „Ano, s Davidem. Ale kromě tebe a Karolíny to nikdo neví, tak si to prosím nech pro sebe.“ Což bylo až moc lidí na to, že otec to nevěděl.

„Jistě,“ souhlasil pořád trochu zaraženě. „Proč jsi mu to ještě neřekla?“

„Není tady a nechci to řešit po telefonu.“

„Kde je? Včera odpoledne jsem ho tady viděl,“ začínal být neodbytný.

„Odjel s Tomášem na víkend do Švýcarska,“ reagovala jsem už trochu podrážděně.

„Tři týdny tě neviděl a teď se sebere a odjede se synem pryč?“ divil se.

A nejen se synem. Taky s manželkou. „Promiň, ale nechci to řešit,“ odbyla jsem ho.

Patrik se rozloučil a odešel. Zůstala jsem ještě hodinu v kanceláři, ale pracovitá jsem moc nebyla. Myslela jsem na pohled hnědozelených očí, když mě včera obviňovaly, že se kamarádíčkuju s někým z inspekce. Jak si to vůbec mohl myslet? Sebrala jsem ze stolu mobil a napsala mu zprávu, že s ním chce Alex Toman v pondělí mluvit. Reakce jsem se nedočkala.

16. května,

Hana

Během víkendu jsme s Erikem a Danem vyslechli několik známých Laury Králové. Nic převratného jsme nezjistili. Podle všech byla přátelská, zábavná a s nikým neměla problém. Vzhledem k tomu, jak skončila, měl ale zjevně někdo problém s ní.

V neděli dopoledne se objevil v kanceláři Jonáš. „Včera jsem projel celou trasu, o níž Irgl tvrdil, že se po ní vracel do bytu od Králové. Byl to sice hezký výlet, ale nikde žádné kamery. Narazil jsem jen na jednu chatku. Chtěl jsem se poptat majitele, ale nikdo v ní nebyl a vypadala ještě docela zazimovaná. Takže nic nemám,“ seznámil nás s tím, co zjistil.

„Zato já jsem něco objevil,“ zvedl Dan pohled od počítače. „Králová nikde nepracovala. Byla evidovaná na pracáku, jenže už nedostávala prachy. Takže bez jakýchkoli oficiálních příjmů. Ale nejenže měla z čeho žít, taky si každý měsíc okolo patnáctého vkládala v hotovosti na účet dvacet tisíc. Zaplatila nějaké pravidelné platby většinou související s bydlením a zhruba patnáct jí vždycky zůstalo. Jo, a ten barák dostala k osmnáctinám od rodičů. Otec zemřel, matka je v domově pro seniory. Má ještě sestru, která už pár let žije v Anglii.“

„Takže naše oběť byla kurva?“ pronesl s bezelstným výrazem ve tváři Erik.

Já s Jonášem a Danem jsme se na sebe podívali. Všichni jsme se najednou rozesmáli.

„Co jsem řekl?“ zeptal se Erik nechápavě.

Když jsem se uklidnila, řekla jsem mu, že nic. Ale neodpustila jsem si poznámku, že ho poslední případ vraždy, který řešil, asi dost ovlivnil.

„Tak kde každý měsíc přišla ke dvaceti tisícům, když nikde nepracovala?“ pokračoval zvídavě.

To byla dobrá otázka.

„Určitě to bylo víc než dvacet,“ doplnil ho ještě Dan. „Musela si kupovat jídlo, oblečení a ta hromada krémů a ostatních blbostí, co měla v koupelně, taky nebyla zadarmo.“

„Mohl ji financovat Irgl,“ navrhl Jonáš.

Vložila jsem se do hovoru: „Sice se o tom u výslechu nezmínil, ale neptali jsme se. Asi bychom to měli napravit.“ Rovnou jsem Irglovi zavolala, aby za námi zítra v osm ráno přišel na ředitelství. Nadšený z toho zrovna nebyl, ale souhlasil.

„Od kdy prováděla Králová ty vklady?“ zeptala jsem se Dana, když jsem ukončila hovor s přítelem oběti.

„Od listopadu minulého roku.“

Takže půl roku. Irgl se nám zmínil, že s ní půl roku chodil, tak že by to přece jen byly peníze od něj? „A co předtím? Z čeho žila?“ zajímalo mě.

„Těžko říct. Ale její otec zemřel v srpnu minulého roku, matka je v domově od října. Třeba se do té doby starali o účty oni. A živili ji, šatili,“ pokračoval Dan.

„Takovou bych chtěl mít doma,“ pronesl uštěpačně Jonáš.

Bylo jí sedmadvacet. Vážně by bydlela u rodičů a nechala se od nich živit? Úplně nereálné to asi nebylo. „Při výsleších jejích známých zkuste něco zjistit. Ale nenápadně. Nepotřebujeme naši oběť před jejími přáteli prezentovat jako příživnici nebo hůř,“ významně jsem se podívala na Erika. Pořád jsem ale ani nemohla zavrhnout možnost, že se vážně živila tak, jak řekl. V tom případě ji mohl zavraždit klient. Nebo naštvaný přítel, pokud to zjistil.

Zdálo se nepravděpodobné, že by vraždil někdo, kdo na oběť neměl žádnou osobní vazbu. Hlavně proto, že se do domu nedostal násilím. Králová ho nejspíš sama pustila dovnitř, nebo ji vrah znal natolik, aby věděl, kde schovává klíč. Stejně jsem nechala kolegy prověřit osoby z okolí bydliště Králové s trestní minulostí.

„Jdeme na oběd?“ zeptal se pár minut před dvanáctou Jonáš. Nikdo neprotestoval, takže jsme vstali a zamířili ven z kanceláře. První vyšel Erik. Ve dveřích se málem srazil s Patrikem.

Ten se se všemi pozdravil, nechal vyjít kolegy ven a mě se zeptal, jestli nemám čas na oběd. Nejraději bych ho odmítla, jenomže když viděl, že jsem se na něj právě chystala, nemohla jsem. „Zrovna jsme chtěli vyrazit, tak pojď s námi,“ nabídla jsem mu.

Tahle varianta pro něj bohužel přijatelná nebyla. „Myslel jsem, že bychom šli sami,“ objasnil mi.

Kluci na mě pořád čekali před kanceláří, ale jakmile slyšeli Patrika, řekl mi Erik, že teda půjdou beze mě.

Když jsem Patrika viděla v pátek večer v kanceláři, měla jsem radost. V jeho přítomnosti jsem se cítila dobře. Ovšem jen do doby, než začal mluvit o Davidovi. Tušila jsem, že dnešní hovor se bude ubírat stejným směrem, takže jsem z nadcházejícího oběda nadšená nebyla.

Odjeli jsme do útulné restaurace, která nebyla daleko. Ocenila jsem, že se díky tomu alespoň dřív vrátím k práci. Usadili jsme se ke stolu pro dva. Rychle jsem si vybrala jídlo, a zatímco Patrik zkoumal nabídku, jsem se dívala z okna. Venku bylo krásně. Nebe bez mráčků. Okolo restaurace byla zahrada, do které jsem ze svého místa měla výhled. Kochala jsem se pohledem na zeleň a doufala, že Patrik téma Davida nebo mého těhotenství nebude vůbec otevírat.

Ihned po tom, co jsme si objednali, načal Patrik to, proč se mnou chtěl mluvit mezi čtyřma očima. Postřehla jsem, že na rozdíl ode mě působí vcelku uvolněně. I když se tvářil vážně.

„Hani, víš, že mi na tobě záleží. Hodně jsem přemýšlel nad tím, co jsi mi v pátek řekla.“ Na pár vteřin se odmlčel.

Nekomentovala jsem to a jen se dívala do jeho modrých očí. Vzpomněla jsem si na Davida. Co teď asi dělá? Už je na cestě zpátky?

Patrik pokračoval: „Víš, že jsem děti vždycky chtěl.“

Jo, to jsem věděla.

„Ty jsi je se mnou chtěla taky. Sice se to trochu zamotalo, ale to se někdy stane. Chci být s tebou a postarám se o tebe i o dítě. Jestli nechceš, nebudeme Winklerovi říkat, že je jeho. Jestli chceš, aby to věděl, budu to respektovat. Prostě, ať se rozhodneš jakkoli, podpořím tě a postarám se o tebe. Teda o vás.“

Nevěřícně jsem se na něj dívala. Nevěděla jsem, jestli se mám zasmát jeho vtipu, nebo jestli to myslí vážně. Podle toho, jak se tvářil, byla ale pravděpodobnější ta druhá varianta.

Snažila jsem se vybavit si náš páteční rozhovor a přijít na to, co ho přimělo si myslet, že zoufale hledám otce pro své dítě. „Nechápu, jak tě napadlo, že bych tohle chtěla,“ dostala jsem ze sebe nakonec.

„Já vím, že jsi samostatná a máš pocit, že všechno zvládneš a nikoho nepotřebuješ, ale teď už nejde jen o tebe. Musíš taky myslet na to dítě. Chci, abys věděla, že jsem tady pro tebe,“ pokoušel se mi vysvětlit.

Já jsem tomu ale pořád nerozuměla. Patrik se vždycky choval racionálně, takže jsem mu možná v pátek vážně řekla něco, co mohl takhle pochopit. Nechtěla jsem na něj být nepříjemná. „Patriku, já si toho vážím, ale asi jsem se špatně vyjádřila. Nepotřebuju, abys mi pomáhal. Vyřeším si to s Davidem.“

Změnil tón. Začal se mnou mluvit, jako bych byla nesvéprávná. „Přesně o tom mluvím, Hani. Jak to s ním chceš vyřešit? Vyšetřují ho z inspekce. Je dost možné, že půjde sedět. Z vězení ti těžko bude pomáhat.“

Taky jsem změnila tón. Ten můj byl dost ostrý. „To, že ho vyšetřují z inspekce, neznamená, že ho odsoudí. Nic neudělal, takže k tomu nemají důvod. Udělej pro mě něco a nestarej se o mě,“ doporučila jsem mu.

Můj tón ho nenechal chladným. „Co se to s tebou kruci stalo? Jak to, že nevidíš, co je zač? Je to arogantní, namyšlený sobec, který se stará jen o sebe. Celé ředitelství ví, že spal s Adlerovou. Všichni si myslí, že tohle byl skutečný důvod tvého odjezdu. A ty se ho teď budeš zastávat a tvrdit, že nic neudělal?“ zeptal se nevěřícně.

Nehodlala jsem se s ním hádat. Neodpověděla jsem mu. Místo toho jsem vstala a odešla z restaurace. Měla jsem jít raději na oběd s kolegy. Byla bych ušetřena těch blbých keců. I když jsme k restauraci přijeli Patrikovým autem, nestála jsem o to, nechávat se jím odvézt. Na ředitelství to byly dva kilometry. Rozhodla jsem se, že se projdu.

Ušla jsem sotva pár desítek metrů, když mě dohnal. „Hani, počkej. Promiň. Nechtěl jsem tě naštvat. Ale mám o tebe strach.“

Mlčela jsem a dál rázným krokem mířila pryč od restaurace.

„Můžeš se se mnou prosím vrátit dovnitř? Musím ti něco říct,“ požádal mě.

Nereagovala jsem.

„Tak se aspoň zastav.“

Šla jsem dál.

„Jde o to, že já jsem přesvědčený, že tu vraždu Stanislava Flégla spáchal. Viděl jsem ho den před vraždou, jak si do mapy značí místa, kudy může jet, aby ho nezachytily kamery. A taky jsem ho slyšel telefonovat s někým, komu říkal, že si má na ten den půjčit nenápadné auto.“ Odmlčel se. Asi čekal, že budu nějak reagovat. Když mu došlo, že se nedočká, pokračoval: „Mluvili se mnou vyšetřovatelé z inspekce. Řekli mi, že ho podezírají, že někomu půjčil svoje auto. A ten člověk pak objel ty baráky. Jel trasou, kde buď nebyly kamery, nebo byly nekvalitní. Winkler si vzal auto toho člověka a odjel zastřelit Flégla, protože ten mu pár dnů předtím vyhrožoval. Zjistil jsem pár věcí od jeho –“ na vteřinu se zarazil. „Jeho přátel. Všechno to dává smysl, Hani. Nikdo na něj nechce nic hodit, on to udělal.“

Konečně jsem se zastavila a podívala se na něj. „Nezajímají mě tvoje ani jejich výmysly. Davida znám. Nic takového by neudělal. Běž se najíst, nebo se vrať zpátky na ředitelství. Mně je to jedno. Já se potřebuju projít. Sama. Abych se uklidnila. A jestli se mnou ještě někdy budeš chtít mluvit, tyhle nesmysly o Davidovi si odpusť, jinak jsme spolu skončili,“ oznámila jsem mu příkře. Otočila jsem se a odešla. Patrik mě nechal jít.

Bylo to zvláštní, ale cestou jsem nemyslela na nic z toho, co řekl. Ani na nic z toho, co se mi už od čtvrtka honilo hlavou. To, co jsem řekla Patrikovi, jsem myslela vážně. Davidovi jsem věřila. Nikoho by nezastřelil. Ano, věděla jsem, že spal s Adlerovou. A nebylo mi to jedno. Ale mezi nevěrou a vraždou byl docela propastný rozdíl.

Svižným tempem jsem se vracela do kanceláře a užívala si příjemného jarního počasí, rozkvetlých stromů a slunečních paprsků dopadajících mi na tvář.

Kluci se tvářili překvapeně, když mě našli v kanceláři jíst rohlík se šunkou, ale nahlas to nekomentovali.

17. května,

Hana

V pondělí v osm dorazil na ředitelství Irgl. Do výslechovky jsem za ním zamířila s Danem.

„Díky, že jste přijel,“ začala jsem tím, že jsem ocenila jeho spolupráci. Chtěla jsem, aby se uvolnil a nebyl moc ostražitý. Sedla jsem si naproti němu. Dan zůstal stát u dveří.

Irgl na mou vstřícnou poznámku nereagoval. Seděl vzpřímeně na židli s rukama v klíně.

Byl podezřelý, takže jsme výslech nahrávali. Do záznamu jsem uvedla datum a výčet přítomných osob. „Pane Irgle, nevzpomněl jste si na něco, co by pro nás mohlo být důležité?“ zeptala jsem se, jakmile jsem skončila s formalitami.

„Ne,“ odpověděl.

„Třeba jste si něco vybavil a rád byste doplnil svou původní výpověď,“ navrhla jsem.

Dostalo se mi stejně stručné zamítavé odpovědi jako před chvílí.

„Můžete mi popsat, jak fungoval váš partnerský život se slečnou Královou?“

Nechápavě se na mě podíval. „Asi vám nerozumím.“

„Tak já vám to vysvětlím,“ promluvil Dan a opustil své místo u dveří. Postavil se za Irgla. Díval se na mě. „Zajímá nás, jak dlouho jste spolu chodili. Jestli jste trávil čas spíš vy u ní nebo ona u vás. Kdo nakupoval, platil účty, uklízel. Jestli jste se hádali a kvůli čemu. Měl jste s ní ten večer, kdy byla zavražděna, pohlavní styk?“ spustil salvu otázek.

Irgl k němu seděl otočený zády. Kolega tedy neviděl jeho vyjevený výraz. Zato mně neunikl. Ale kromě toho vyděšeného pohledu se Irgl na nic jiného nezmohl. Pusu ani neotevřel, aby zodpověděl kteroukoli z právě položených otázek.

Dan začal přecházet za Irglovými zády. Udělal čtyři kroky, otočil se a zase se vrátil. „Nemáme na váš výslech celý den, tak nám laskavě odpovězte,“ pokračoval. Jakmile to dořekl, usmál se. Jenomže tohle Irgl neviděl. Já jsem zase neviděla výraz vyslýchaného, protože sklopil hlavu a díval se na ruce v klíně. Promluvil tak tiše, že jsem se musela hodně soustředit, abych ho slyšela. Kroky mého kolegy se místností rozléhaly podstatně hlasitěji než hlas vyslýchaného. „Já nevím, co chcete slyšet,“ špitl.

„Uškrtil jste ji?“ položil mu Dan za chůze další otázku.

Bez odpovědi.

„Pane Irgle?“ oslovila jsem ho podstatně mírněji než Dan.

Zase bez reakce.

Periferně jsem zaregistrovala kolegův pohyb. Zvedla jsem pohled. Kývnutím hlavy mě upozornil na nepatrné chvění Irglových ramen. Takže nám rozbrečel podezřelého, došlo mi. Doufala jsem, že to alespoň k něčemu bude. Ideálně k přiznání.

„Pane Irgle, chcete nám něco říct?“ pobídla jsem ho.

Dan se zastavil a přestal přecházet po místnosti.

Muž sedící naproti mně zvedl uslzený pohled. „Vy si myslíte, že jsem to udělal, ale já jsem to nebyl. Musíte mi věřit,“ žádal úpěnlivě.

Soustředila jsem se na jeho výraz, sledovala jeho gesta, ale netušila, jestli mi říká pravdu. Hodil by se mi tady David. Dan se rozhodl vést výslech tvrdě. Chtěl Irgla zlomit. Jenomže já jsem si teď nebyla jistá, že to byla nejlepší taktika. Tušila jsem, že David by věděl, jak na něj.

Vzpomněla jsem si na výslech Lumíra Žďárského, který se odehrál přesně ve stejné místnosti, jen o několik let dříve.

Žďárský jednoho letního odpoledne přišel na služebnu nahlásit zmizení manželky. Údajně se večer pohádali, ona odešla z domu bez dokladů, peněženky, mobilu, oblečená docela nalehko a už se nevrátila. Rozjela se pátrací akce, do které se velmi aktivně zapojil i její manžel. Ale ani po několika dnech pátrání nenarazili kolegové na žádnou stopu, která by je k pohřešované přivedla. Domnívali se, že se stala obětí trestného činu, a tak jsme s nimi na případu začali spolupracovat.

Vyslechli jsme její známé. Nikdo netušil, kde by mohla být. Ale všichni se shodli na tom, že to byla zodpovědná, vzorná matka tří malých dětí, která by je jen tak neopustila. Několikrát jsme také vyslechli jejího manžela. Pavlovi Kostkovi, který případ vedl, se jeho výpověď nelíbila a podezříval ho, že manželku zabil a tělo někam ukryl. Ale nemohl mu to dokázat. Technici prošli dům Žďárských od sklepa až po půdu, ale nic, co by nasvědčovalo násilné smrti ženy, neobjevili.

Po dalších pár dnech bezvýsledného pátrání si Pavel nechal Žďárského znovu předvolat. Ten netrval na přítomnosti advokáta, protože, jak nám tvrdil, nic neudělal. U výslechu jsem nakonec byla já s Pavlem a ještě s jedním kolegou. Zkoušeli jsme to po dobrém, po zlém. Nabízeli dohodu, vyhrožovali výjimečným trestem, ale nikam to nevedlo. Viděla jsem na Pavlovi, že mu dochází trpělivost. Bylo to poprvé a naposledy, co jsem zažila, že mu ruply nervy. Začal na Žďárského řvát, že moc dobře ví, že manželku zavraždil a teď z nás dělá pitomce. S kolegou jsme na sebe pár vteřin vyjeveně zírali a nebyli schopni reagovat. Než jsme se vzpamatovali, otevřely se dveře, ve kterých se objevil David. „Majore Kostku, můžete?“

Pavel se ještě pár vteřin nehnul a naštvaně si měřil Žďárského, ale nakonec z místnosti přece jen odešel.

Já s kolegou jsme zůstali. Nevěděla jsem, jak on, ale já jsem přemýšlela nad tím, proč David oslovil Pavla tak oficiálně. Normálně si totiž tykali.

Za chvíli se dveře znovu otevřely. Tentokrát v nich stál Pavel. Řekl mně i kolegovi, abychom šli ven. Poslechli jsme. Měla jsem obavy, aby Pavel nechtěl se Žďárským mluvit o samotě, ale zůstal s námi na chodbě.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se. Napadlo mě, že se Žďárská už objevila, proto nás David vytáhl ven.

„Zkusí ho vyslechnout David,“ informoval mě Pavel, který se už stihl trochu uklidnit.

„Mám jít s tebou?“ nabídla jsem Davidovi. Většinou jsme podezřelé vyslýchali ve dvou. Aby tam s sebou bral Pavla, se mi ale pořád nezdálo jako nejvhodnější řešení.

„Ne, vyslechnu ho sám,“ odmítl mě David. Ještě pár minut zůstal stát před výslechovkou. Než vešel dovnitř, řekl mi, ať mu za chvíli přinesu kafe.

Kdyby tak rychle nezmizel, odvětila bych mu, ať si to kafe udělá sám, že nejsem jeho asistentka. S oběma kolegy jsme vešli do druhé místnosti, abychom mohli výslech sledovat přes kameru.

David se posadil naproti Žďárskému. Začal s ním probírat naprosto nedůležité věci. Jako by byli dva cizí lidé, kteří si mluvením krátí čas při čekání na vlak. Nechápala jsem, co tím David sleduje.

„To kafe,“ připomněl mi Pavel.

Nadechla jsem se a chtěla mu říct to, co jsem se chystala před chvílí říct Davidovi, ale došlo mi, že Pavel je přece jen starší a má vyšší hodnost. S Davidem jsem si to mohla vyřídit později. Spolkla jsem tedy svou poznámku i hrdost a odešla to kafe udělat. Poslušně jsem ho Davidovi přinesla do výslechovky a položila ho před něj na stůl. Ani mi nepoděkoval. Vlastně se na mě ani nepodíval. Místo toho se zeptal Žďárského, jestli si dá taky. Ten jeho nabídku přijal.

„Udělej ještě jedno,“ oznámil mi David direktivně. Zase se na mě ani nepodíval.

Měla jsem chuť vylít mu to právě přinesené na hlavu. Odešla jsem z místnosti a trochu hlasitěji za sebou zavřela dveře. Ještě jsem ale stihla zaslechnout Davida. „Kráva,“ okomentoval můj odchod.

Otočila jsem se a chystala se tam vrátit, ale s rukou na klice jsem se zarazila. David se sice někdy uměl chovat arogantně, ale tohle už bylo moc. Došlo mi, že to nejspíš byla jen póza před Žďárským. Nechápala jsem sice, co tím sledoval, ale začínala jsem být zvědavá. To druhé kafe jsem udělala a přinesla Žďárskému.

David s ním mluvil ještě skoro hodinu. Během té doby zvládli probrat snad všechna témata. Sport, práci, jídlo, děti. David celou dobu působil přátelsky a uvolněně. Žďárský se během té hodiny taky znatelně uklidnil. To ale bylo všechno. O jeho ženě se David během celého výslechu ani jednou nezmínil. Plánoval si snad, že Žďárského unaví a ten se mu pak z nepozornosti přizná?

David začal mluvit o svých problémech s pitím. Dost mě překvapilo, že se svěřoval zrovna tomuhle chlapovi a ještě k tomu do oficiálního policejního záznamu.

„Několikrát jsem byl na léčení. Člověk si tam vždycky vyslechne kecy od cvokařů o tom, že za jeho problémy může chybná výchova matky. Někdy si říkám, proč musí tak dlouho studovat, když stejně každý vždycky skončí u toho, že za všechno může matka. Tohle by jim mohli do hlavy nalít za týden, no ne?“ zeptal se Žďárského.

Ten souhlasně přikývl. Z jeho výrazu bylo zřejmé, že s Davidovým názorem sympatizuje.

„Bylo vždycky docela vtipné sledovat jejich reakci, jakmile jsem jim oznámil, že moje matka neudělala ve výchově žádnou chybu, protože od nás odešla, když mi byly dva.“ Na pár vteřin se odmlčel. „Tak moje problémy vždycky hodili na to, že jsem vyrůstal bez matky. Prý syndrom opuštěného dítěte, který ve mně její odchod vyvolal. Výčitky, že o mě nestála a podobné bláboly,“ dodal.

Věděla jsem, že David lhal. Jeho máma umřela na rakovinu, když byl na právech. Rozhodně ho ve dvou letech neopustila.

Kamera zabírala hlavně vyslýchaného, ale i bez toho, abych viděla Davidovi do obličeje, jsem si dovedla velmi živě představit upřený pohled jeho hnědozelených očí. Žďárský mu pohled opětoval. Jenom se na sebe dívali. Ani jeden z nich nic neřekl. Obdivovala jsem Davidovu sebekontrolu. Já bych to nevydržela a zeptala se Žďárského, jestli svou ženu zavraždil.

Najednou se Žďárský rozbrečel. Mezi vzlyky řekl, že to nechtěl udělat. Byl opilý. Se ženou se hádali, protože mu vyčítala, že jí doma s ničím nepomáhá. Nelíbilo se jí, že je na všechno sama, a křičela na něj, že i s dětmi odejde. Naštvalo ho to. Chtěl, aby mlčela. Začal ji škrtit. Chvíli se bránila a jeho tím prý ještě víc rozčílila. Pak se bránit přestala. Když si uvědomil, co udělal, dostal strach, že skončí ve vězení. Bál se, co bude s dětmi. Proto se rozhodl o svém činu pomlčet. Odvezl tělo manželky do lesa a hodil do vyschlé studny. Přesně Davidovi popsal, kde studnu najdeme.

Podívala jsem se na Pavla.

„Je to všivý parchant,“ prohlásil kolega s úsměvem. Tušila jsem, že tahle poznámka nebyla mířená na Žďárského.

Pavel poslal výjezdovku na místo, které popsal manžel pohřešované, a sám za ním vešel do výslechovky, aby ho obvinil z vraždy. David mezitím odešel. Stihla jsem ho až na parkovišti. Zrovna nastupoval do auta. Když si mě všiml, zase vystoupil a vyšel mi naproti. „Promiň za tu krávu, nemyslel jsem to tak,“ pronesl s lehkým úsměvem.

Neuniklo mi, že vypadá vyčerpaně. Měla jsem chuť ho obejmout. „Sice mi to trvalo, ale nakonec mi to došlo. Pořád ale nechápu, proč jsi to řekl. Proč jsi chtěl kafe. Proč jsi s ním tak dlouho mluvil v podstatě o ničem a proč jsi vykal Pavlovi,“ vychrlila jsem na něj.

„To vykání bylo proto, že jsem chtěl, aby měl Žďárský pocit, že si od Pavla držím odstup a nesouhlasím s jeho chováním. Hodinové vykecávání proto, že jsem ho potřeboval poznat. Zjistit, co si myslí. Jak reaguje. Co je pro něj důležité. Že jsem si ti řekl o kafe, bylo podle něj v pořádku. Ty jsi ženská, já chlap, máš mi nosit kafe. Ale ve chvíli, kdy jsem tě nazval krávou, se zatvářil nesouhlasně. Podle mě nelhal v tom, že své ženě nechtěl ublížit. Nelíbilo se mu, že jsem se k tobě choval hrubě, a on se k ní nejspíš běžně taky tak nechoval. Asi se vážně pohádali a on reagoval přehnaně. Jakmile si uvědomil, co udělal, dostal strach.“

„Co ta tvoje historka o matce?“ zajímalo mě.

„Hodně mu záleží na dětech. Měl výčitky, že je připravil o matku. Tak jsem přišel s tímhle. Byl to spíš způsob, jak ho přimět mluvit. Myslím, že mi tu povídačku stejně nevěřil, ale potřeboval popostrčit,“ vysvětlil.

Tohle jsem na něm obdivovala. Byl všímavý, empatický a velmi vytrvalý. „Mám toho už dneska dost. Vezmu si věci a pojedu domů. Nechceš se zastavit?“ nabídla jsem mu.

„Někdy jindy, jsem docela utahaný,“ odmítl mě a nastoupil do auta. Odjel za ženou a synem.

Ze vzpomínek jsem se zase vrátila do výslechovky k Irglovi. David by se mi teď u jeho výslechu hodil. Jenomže jsem byla moc hrdá na to, abych za ním šla a požádala ho o pomoc. Kromě toho, o případu nic nevěděl. Než bych ho uvedla do obrazu, Irgl by se zvládl uklidnit a celá ta scéna s Danem by byla zbytečná. Snažila jsem se přijít na to, jak by mi mohla příhoda se Žďárským pomoct, ale nic mě nenapadalo. Vlastně napadlo. Kývla jsem na Dana, aby odešel. Nejdřív se na mě nechápavě díval, ale nakonec to udělal.

David mi na parkovišti ještě řekl, že pokud budu chtít, aby mi podezřelý věřil, nejlíp toho docílím, když ho budu vyslýchat sama. „Jestli ti půjde o to ho zastrašit, klidně si do výslechovky pozvi celý tým zásahovky, ale věřit ti bude spíš, když s ním budeš mluvit sama. A ideálně, pokud mu o sobě taky něco řekneš a nebudeš z něj jen tahat informace,“ poradil mi tenkrát.

Hodlala jsem se tím řídit. Zeptala jsem se Irgla, jestli si dá kávu. Řekl si o vodu. Přinesla jsem mu ji.

„Pane Irgle, můžete mi zodpovědět otázky, na které se ptal kolega?“ požádala jsem ho.

Trochu se na židli posunul dopředu. Natáhl se pro sklenici s vodou, kterou jsem před něj postavila. Napil se. Konečně se na mě podíval. „Já se omlouvám, ale už nevím, na co všechno se ptal,“ prohlásil omluvně.

„Jak dlouho jste se slečnou Královou byli spolu?“ začala jsem trpělivě.

„Asi půl roku, už jsem vám to říkal,“ připomněl mi.

„Můžete být konkrétní?“

Na chvíli se zamyslel. „Já jsem jí začal v říjnu dělat střechu, tak někdy od té doby.“

Takže Králová začala chodit s Irglem v říjnu a hned následující měsíc si vložila prvních dvacet tisíc na účet.

„Kde jste trávili čas? U ní doma nebo u vás?“ pokračovala jsem s dotazy.

„Já jsem hodně pracoval. Když jsem měl čas, byl jsem spíš já u ní. Ale přispíval jsem jí na jídlo. A předělával koupelnu,“ dodal okamžitě. Asi si vzpomněl na jeden z Danových dotazů a nechtěl působit jako chlap, který se nechává živit.

„Jakou částkou jste jí přispíval?“ zajímalo mě.

Neodpověděl okamžitě, pár vteřin přemýšlel. „Já nevím. Pár tisícovek. Asi,“ dodal nejistě.

„Dvacet?“ navrhla jsem.

Ta výše ho překvapila. „Ne, tolik ne.“

Takže od něj ty peníze pravděpodobně neměla.

„Domlouvali jste se na schůzkách u ní doma vždycky předem, nebo jste někdy přišel i neohlášeně?“ pokračovala jsem dalším dotazem.

Určitě nechápal, kam tím mířím. Nehodlala jsem mu vysvětlovat, že jeho partnerku podezírám, že si možná vydělávala prostitucí. V tom případě by se jí nemuselo líbit, kdyby za ní přítel chodil neohlášeně na návštěvy.

„Většinou jsme na tom byli předem domluveni. Ale někdy jsem přijel jen tak.“

„Jak na to reagovala?“

Pokrčil rameny. „Já nevím, asi normálně.“

„Nevadilo jí to?“ upřesnila jsem původní dotaz.

„Proč by mělo?“ zeptal se překvapeně. „Většinou u ní doma stejně někdo byl. Víte, Laura byla velmi přátelská a málokdy trávila čas o samotě.“

„Když říkáte někdo, myslíte tím někoho konkrétního?“

„Ne, prostě přátelé. Proč se na to ptáte? Myslíte si, že jí to udělal někdo, koho znala?“

„Je to jedna z vyšetřovacích verzí, se kterou pracujeme,“ odpověděla jsem. Zároveň mi došlo, že s Irglem se podobnými neurčitými otázkami k určitým odpovědím zřejmě nedopracuju. „Víte, čím se slečna Králová živila?“ zeptala jsem se tedy rovnou.

Z nějakého důvodu ho tahle otázka zaskočila. Začal nervózně těkat pohledem po místnosti. „Laura nepracovala. Myslím, že peníze zdědila,“ prohlásil nakonec.

Potřebovala jsem, aby se rozpovídal, ale nevěděla jsem, jak na něj. Vybavila jsem si Davidovu radu, že mu o sobě mám něco říct. Jenomže jsem nevěděla, co by to mělo být. Měla jsem ze sebe udělat vyléčenou alkoholičku? Mluvit o své rodině? Práci? Problém vlastně nebyl v tom, že bych nevěděla, o čem mluvit. Problém byl v tom, že jsem to nechtěla udělat. Lhát mu jen proto, abych z něj dostala informace. „Měl jste se slečnou Královou ve čtvrtek pohlavní styk?“ zeptala jsem se místo toho, abych mu vykládala výmysly o sobě.

Zase se díval na ruce v klíně. „Ano.“ Rozbrečel se. Podíval se na mě. „Ale ona to chtěla. Nikdy bych jí neublížil. Miloval jsem ji.“

Měla jsem chuť mu říct, že to se vzájemně nevylučuje. Poznala jsem pár vrahů, kteří své oběti milovali. Ale jestli si Irgl myslel, že byla znásilněna, možná ji vážně nepřipravil o život on.

Jak jsem se tak na něj dívala, došlo mi, že naproti mně sedí zdrcený, rozrušený člověk, který mi už nic smysluplného nesdělí. Řekla jsem mu, že může jít. Výslech trval sotva půl hodiny. Zjevně jsem nebyla stejně vytrvalá jako David.

Po jeho odchodu jsem ještě chvíli zůstala v místnosti. Zase jsem si vzpomněla na Žďárského. Celý případ byl nakonec tragičtější, než jsme si po přiznání ve výslechovce mysleli. U pitvy se totiž zjistilo, že když Žďárský hodil svou ženu do studny, ještě žila. Důsledkem pádu si zlomila obě nohy, žebra a ruku. Zemřela zhruba po dvou dnech. Celou dobu byla při vědomí. Když se to dozvěděl Žďárský, zhroutil se. Ještě před vynesením rozsudku se v cele oběsil.

„Jak to šlo?“ vyrušil mě Dan svým příchodem.

„Ani nevím,“ odpověděla jsem upřímně. „Ty peníze, které si vkládala na účet, nejspíš nebyly od něj a nic dalšího jsem nezjistila,“ dodala jsem se stopou hořkosti v hlase. „Poslechni si záznam, třeba tě něco zaujme,“ prohodila jsem na odchodu z výslechovky. Dan vyšel za mnou.

„Docela znervózněl, když jsem se ho zeptala, čím se Králová živila. Tvrdil, že si myslí, že peníze zdědila. Můžeš to prověřit?“ požádala jsem ho.

„Jasně, ale nezdá se mi to pravděpodobné. Na účtu v bance měla jen ty peníze z pravidelných vkladů. Kdyby našla doma pod polštářem balík peněz, vložila by si je do banky najednou a nechodila by je tam vkládat po částech. Já bych tu Erikovu verzi tak úplně nezavrhoval,“ poradil mi, když už jsme zdolali schodiště.

„Nebylo by v tom případě divné, že si na účet vkládala každý měsíc stejnou částku? Kdyby se živila prostitucí, nebyla by částka pokaždé jiná?“ zajímalo mě.

„Třeba měla stálé zákazníky. Prostě si řekla, že za měsíc dá jen patnácti chlapům. Každému za dvojku. Dvacku si pak uložila na účet, deset utratila,“ seznámil mě se svou teorií.

Rozesmál mě. „Hotová slovní úloha z matematiky pro děti na prvním stupni.“

„Taky jsem si to připravoval celou dobu, co jsi ho vyslýchala. Dokonce jsem si to i graficky znázornil, ale nikomu to prosím neříkej,“ reagoval taky pobaveně.

Smích mě přešel, jakmile jsme vešli do kanceláře. Kromě toho, že tam byli Jonáš se Zuzanou – se kterými jsem počítala –, tam taky byla velká kytice, která trůnila na mém stole a zabírala půlku pracovního prostoru. Skvělé, tohle jsem teď potřebovala. Omluvné gesto, které každého, kdo vejde do místnosti, praští do očí. Nejraději bych ji vyhodila. Zuzana se nad ní okamžitě začala rozplývat.

Sedla jsem si za stůl a snažila se někam dát své věci. Moc místa mi na ně nezbylo. „Klidně si ji můžeš vzít, jenom mi tady překáží,“ nabídla jsem Zuzaně naštvaně.

„A riskovat Davidův hněv za to, že mám na stole kytku, za kterou utratil půlku výplaty?“ prohodila se smíchem.

„Tolik?“ zeptal se jí překvapeně Dan.

„Je smutné, že vůbec netušíš, kolik kytky stojí. Měl bys zajít nějakou koupit,“ navrhla mu bez zaváhání.

„Mám odslouženo míň než Winkler. Taky nižší hodnost. Takže mi chceš říct, že já bych za tohle dal celou výplatu?“ zajímal se s úsměvem.

„Zjisti si to,“ poradila mu. „Ideálně v květinářství a při příležitosti koupě.“ Mrkla na něj. Zamířila k Jonášovi a něco s ním začala řešit.

Dan se přestal smát a věnoval se práci.

Já jsem neměla chuť kolegům vyvracet, že kytka je od Davida. Znala jsem ho, tohle mu nebylo podobné. A co bylo hlavní, on znal mě a věděl, že na okázalá gesta, ještě k tomu prezentovaná v práci, si nepotrpím. Trochu zarážející bylo, že to nevěděl Patrik, který mě znal osm let.

Kolem desáté za mnou do kanceláře přišel Alex. Jakmile jsem ho spatřila ve dveřích, napadlo mě, že tady nezastihl Davida a bude z toho jenom další problém.

„Můžu s tebou mluvit?“ požádal mě.

Vyšla jsem za ním na chodbu.

„Znáš někoho, kdo vlastní zelený Volkswagen Passat?“ šel rovnou k věci. Zdvořilostní konverzaci jsme asi vyčerpali u oběda.

Ani jsem nad jeho dotazem moc dlouho nepřemýšlela. „Ne,“ odpověděla jsem stručně.

„A Winkler?“ pokračoval.

„To by ses měl zeptat jeho,“ doporučila jsem mu.

„Už se na tom pracuje,“ odbyl mě. Otočil se a odcházel chodbou ke schodišti. Dívala jsem se za ním a přemýšlela, jestli zelený passat patří nějakému Robertovu známému a z inspekce ho dokážou spojit s Davidem.

Alex si asi ještě na něco vzpomněl, protože se za mnou vrátil. Tvářil se trochu přívětivěji než před chvílí. „Hano, proč jsi mluvila o tom, že jsi souhlasila s tím, že se tvůj hovor s Winklerem bude odposlouchávat? A že ti za to major Šnajdr něco slíbil?“

Nepochopila jsem, proč se mě na to ptá. „Protože tě zajímalo, co proti němu mám,“ připomněla jsem mu.

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem vědět, proč jsi mi lhala. Přece ti muselo být jasné, že si to ověřím,“ vysvětlil.

„Takže ses na to ptal Šnajdra a on ti řekl, že mi nic neslíbil? Jaké překvapení, že by zvládl lhát,“ pronesla jsem ironicky. „Ale jen tak ze zvědavosti, proč si teda myslíš, že jsem s tím odposlechem souhlasila?“

„O tom právě mluvím. Nikdo nikoho neodposlouchával. Ani tebe, ani Winklera,“ oznámil mi s klidem.

„Cože?“ nechápavě jsem se na něj dívala. Měl přístup ke spisu. Tohle si mohl jednoduše ověřit, protože o tom musel existovat oficiální záznam. Sice ne o tom, co mi Šnajdr slíbil, ale k těm odposlechům měli povolení. Viděla jsem ho. Muselo to být zaprotokolováno.

Alex se ke mně trochu naklonil a promluvil o poznání tišším hlasem. „Neměl bych ti to říkat, ale major Šnajdr požádal před pár měsíci o povolení k odposlechům Winklerových telefonů. Chtěl taky odposlechy u něj doma a informace z jeho bankovních účtů. Dostal povolení jen na ty účty. Jinak nic. Žádné povolení k odposlechům nevydali.“

„Ale já jsem ho viděla. Šnajdr mi ho ukázal. Byl u toho tenkrát i plukovník Kadlec,“ dostala jsem ze sebe. „Měli povolení na odposlechy Davidových telefonů a našeho rozhovoru,“ vychrlila jsem okamžitě. Znělo to spíš, jako bych se snažila přesvědčit sebe, ne jeho. A možná to tak vážně bylo. Nevěřila jsem, že by mi Alex lhal. Takže to povolení neexistovalo. Ale já jsem ho na vlastní oči viděla. Jediným možným vysvětlením bylo, že mi Kadlec se Šnajdrem lhali. To povolení zfalšovali. Kdybych z Davida něco kompromitujícího vytáhla, nejspíš by našli způsob, jak nahrávku zlegalizovat. Když ne, nic se nedělo. Prostě k žádnému odposlechu nedošlo.

Alex mě celou dobu upřeně pozoroval. „Žádné povolení k odposlechům neexistuje,“ zopakoval znovu.

„Viděla jsem ho. Tak ho museli zfalšovat,“ prohlásila jsem už rezignovaně. Došlo mi, že je to moje slovo proti jejich. Neměla jsem žádný důkaz.

„Proč by to dělali?“ zajímal se.

Jenom jsem pokrčila rameny. Nemělo smysl mu opakovat, že se na Davida rozhodli hodit vraždu. Proč by se měli zastavit před falšováním povolení?

Alex už to nekomentoval a odešel.

Pořád dost šokovaná jsem se vrátila do kanceláře. Po dvou hodinách se ale šok změnil ve vztek. Na Šnajdra a vlastně i na Davida. Protože jsem se mu snažila dovolat ihned po tom, co Alex odešel, ale nevzal mi to. A během těch dvou hodin se ani neobtěžoval zavolat mi zpátky. Zjistila jsem od Adriany, že Šnajdr s Alexem se tady zdrželi asi půl hodiny a už odešli. Takže chlácholit se tím, že mi nezvedal telefon, protože byl ještě u výslechu, jsem nemohla.

Kolegové odešli na oběd a já jsem zůstala v kanceláři. Po příhodě s Alexem jsem ani neměla hlad. Kromě toho jsem si uvědomila, že bych se měla začít věnovat případu a ne přemýšlet nad Šnajdrem a Davidem. Zuzana mi ještě před odchodem stihla říct, že Laura Králová po otci žádný větší finanční obnos nezdědila. Tak kde kruci přišla každý měsíc k minimálně dvaceti tisícům?

Procházela jsem zprávu techniků z místa činu právě ve chvíli, kdy někdo zaklepal na dveře. „Můžu?“ zeptal se nejistě Patrik, který se v nich objevil.

Ten mi tady ještě chyběl, pomyslela jsem si. „Mám dost práce. Co potřebuješ?“ zeptala jsem se docela příkře.

„Chtěl jsem se ti omluvit za ten včerejšek –“

Přerušila jsem ho: „To už jsi snad udělal tímhle, ne?“ Významně jsem se podívala na kytku na stole.

Nedošlo mu to. „To nestačí. Hani, omlouvám se za to, co jsem včera řekl. Přehnal jsem to,“ dodal kajícně.

„Díky za omluvu. Už to nebudeme řešit.“ Doufala jsem, že odejde.

„Chtěl jsem přijít dřív, ale měl jsem nějaké pohovory,“ začal mi vysvětlovat.

Bylo by mi to jedno, i kdyby nepřišel vůbec.

Prošel místnost a zastavil se až před mým stolem. „Můžu ti ten včerejší oběd vynahradit? Slibuju, že o něm už nebudu mluvit.“

Chtěla jsem ho odmítnout, ale zakručelo mi v břiše. Najednou jsem dostala hlad. „Dobře, ale bude to rychlý oběd. Mám práci,“ upozornila jsem ho. Vstala jsem a natáhla se pro bundu právě v momentě, kdy do místnosti vešel David.

„Ahoj, nemohl jsem ti to vzít, byl jsem –“ zarazil se, protože teprve teď postřehl, že nejsem sama. Překvapeně přesunul pohled z Patrika na kytku na mém stole. Než jsem stihla jakkoli zareagovat, zazvonil mu mobil. Hovor přijal a odešel z místnosti.

17. května,

David

Víkend ve Švýcarsku byl fajn. O to míň se mi v pondělí chtělo do práce. Tu nechuť ještě znásobil fakt, že mě chtěli vyslechnout z inspekce. Byl jsem jen zvědavý, jestli mají nějaké nové důkazy, nebo zase budou žvanit a rozebírat to, o čem jsme už několikrát mluvili. Nakonec jsem zjistil, že něco nového mají. I když nazývat to důkazy, by bylo přehnané tvrzení.

Z inspekce dorazili na ředitelství kolem desáté a nechali si mě zavolat do výslechovky. Když jsem vešel do místnosti, zjistil jsem, že je tam Hanin kámoš se Šnajdrem a ještě jedním chlapem.

Usadil jsem se na jedinou volnou židli naproti Šnajdrovi a neznámému. Hanin kámoš stál za nimi. Ten, kterého jsem neznal, se mi velmi oficiálně představil jako major Zavadil z kriminálního oddělení Krajského ředitelství policie hlavního města Prahy.

Když byl borec z Prahy, tak nejspíš přišli řešit Stanislava Flégla.

Šnajdr na mě působil trochu unaveně. Napadlo mě, jestli to souviselo se mnou. Mohl zjistit něco, kvůli čemu se celou noc nevyspal? Něco, kvůli čemu se mnou chtěl mluvit i Zavadil? Ten oproti němu působil odpočatě a uvolněně. Bylo mu něco přes čtyřicet, měl docela solidní nadváhu, přesto nepůsobil těžkopádně. Jeho hnědé oči mě se zájmem sledovaly. Informoval mě, že řeší násilnou smrt Stanislava Flégla. Zeptal se, jestli o jeho vraždě vím něco, co by pro ně při vyšetřování mohlo být relevantní.

„Ne,“ odpověděl jsem. Měl jsem pocit, že se nepatrně usmál. Asi ho Šnajdr připravil na to, že sáhodlouhé příběhy mu vyprávět nebudu.

Další čtvrthodinu jsme rozebírali to, co jsem už několikrát vypověděl. Začínal jsem se nudit.

„Znáte někoho, kdo vlastní zelený Volkswagen Passat?“ zeptal se mě Zavadil.

Už jsem se nenudil. Podíval jsem se na něj, na Šnajdra a pak zase zpátky na něj. „Ne, nejspíš ne.“ Chtěl jsem ještě něco dodat, ale včas jsem se zarazil. Uvědomil jsem si, že jsem jim doteď odpovídal stručně, tak bych se toho měl držet.

„Nejspíš ne?“ zopakoval výsměšně Šnajdr. Promluvil poprvé od doby, kdy jsem přišel do výslechovky. „Tak snad víte, jestli někoho s takovým autem znáte, nebo ne.“

Trochu jsem se naklonil jeho směrem a položil si ruce na stůl. „Řekl bych, že neznám. Ale taky by se mohlo stát, že mi pak ukážete rok starý kamerový záznam, na kterém budu mluvit s někým, koho jsem potkal po deseti letech, a přijdete s tím, že má passata. Takže pokud je mi známo, nikdo z lidí, se kterými se běžně vídám, zeleného passata nemá. Ale nebudu vám tady tvrdit, že rozhodně neznám nikoho, kdo ho má,“ vysvětlil jsem mu klidně.

Šnajdra jsem tím zjevně nepotěšil, ale nekomentoval to. Vstal. Přešel k Hanině kámošovi a něco mu řekl. Ten okamžitě opustil místnost. Možná šel shánět ten kamerový záznam.

„Znáte soudní lékařku Andreu Kocmanovou?“ položil mi Šnajdr otázku, jakmile se zase usadil.

Věděl jsem od Daniela Pursy, že ji Šnajdr podezíral, že lhala při stanovení doby smrti Václava Flégla, aby mi tak poskytla alibi. Šnajdr to tenkrát řešil s jejím nadřízeným, ale nic se mu nepodařilo dokázat. Překvapilo mě, že to znovu vytahuje. „Pracuje na soudním, já dělám na kriminálce. Jistě, že ji znám.“

„Jak dobře?“ zeptal se.

Zavadil mě pořád upřeně pozoroval. Nebylo mi to příjemné.

„Jako kriminalista soudního lékaře,“ odbyl jsem ho.

Šnajdr se otočil na muže sedícího po jeho levici „Taky běžně večeříte s lékaři ze soudního, majore Zavadile?“

Tázaný nereagoval.

To mě sledovali, nebo co? Na večeři s Andreou jsem byl jen jednou. Jak to zjistili? Rychle mi došel nejpravděpodobnější scénář. Tedy, že s ní mluvili a ona jim to řekla. Co dalšího jim řekla?

Šnajdr nevydržel mlčet. „Co jste na té pracovní večeři řešili?“ Slovo pracovní pronesl dost jízlivě.

„Nepamatuju si to,“ oznámil jsem mu. Pamatoval jsem si to. Řešili jsme případ, na kterém jsem dělal, a rozebírali právě dokončenou pitvu. Problém byl v tom, že oběť čtyři dny předtím pitval Andrein nadřízený a já jsem ji požádal, aby se ještě jednou podívala na tělo. Nebylo to standardní, ale udělala to pro mě. Doufal jsem, že ji to nedostalo do průšvihu.

„Můžu vám osvěžit paměť. Třeba jste mluvili o Josefu Havelkovi,“ poradil mi Šnajdr.

„Cože?“ zeptal jsem se překvapeně. Čekal jsem, že vytáhne Flégla, takže jsem vůbec nechápal, co by mohla mít Andrea společného s Josefem Havelkou.

„O něco jste ji požádal. Souhlasila rovnou, nebo jste ji musel přesvědčovat? Vyřešili jste to ještě v té restauraci, nebo jste pak šli k vám? Nebo k ní?“ navrhl.

Neudržel jsem se. „Vůbec nechápu, o čem to mluvíte. Ale nelíbí se mi, co se snažíte naznačit. Andreu Kocmanovou jsem o nic nežádal.“ To jsem lhal. Žádal jsem ji o znovuprovedení pitvy, ale o tohle Šnajdrovi určitě nešlo. To s Havelkou nesouviselo.

„Vyslýchal jsem doktorku Kocmanovou. Vím, že mi neříkáte pravdu,“ pronesl samolibě Šnajdr.

Nadechl jsem se. Potřeboval jsem se uklidnit. Pár vteřin jsem ho pozoroval. Nakonec jsem si vyhodnotil, že nic nemá. Jenom to na mě zkoušel. Uvolnil jsem se a opřel se o opěradlo židle. „Nevím, o čem to mluvíte,“ oznámil jsem mu už klidně.

Ještě se oba chvíli zdrželi, ale na nic podstatného se nezeptali. Docela jsem se těšil, až vypadnou. Potřeboval jsem mluvit s Andreou. Zjistit, co jim řekla, a hlavně, na co se jí ptali. Nechápal jsem totiž, proč si mysleli, že měla se sebevraždou – nebo vraždou – Josefa Havelky něco společného.

Jakmile ti dva odešli, zavolal jsem Andree. Nevzala mi to. Zamířil jsem za Hanou, protože mi během výslechu volala. Ale na schodišti mě zastavil Pavel. Chtěl někoho vyslechnout a potřeboval parťáka. Odjel jsem s ním.

Kluka, od kterého chtěl informace, jsme našli postávat před vchodem do paneláku, kde měl hlášené bydliště. Jakmile jsme mu s Pavlem ukázali průkazy, začal utíkat. Pavel se rozběhl za ním. Po pár metrech mu došlo, že jsem zůstal stát, a vrátil se za mnou.

„Co je, kruci? Na rozdíl ode mě jsi trénovaný a o deset let mladší. Ty bys ho měl honit, ne já,“ pronesl naštvaně.

„Od toho pobodání jsem v podstatě neběhal a nehodlám s tím teď začínat kvůli pitomci, co má u sebe pár gramů fetu. Pojď do auta. On schová, co chtěl prodat, a zase se vrátí,“ doporučil jsem kolegovi. „Ale jestli se chceš za každou cenu proběhnout, určitě ti nebudu bránit,“ dodal jsem ještě.

Nechtěl.

V autě jsme nečekali ani čtvrt hodiny, než se kluk vrátil. Jakmile si nás všiml, vykročil naším směrem.

Zeptal jsem se ho, jestli se už zbavil toho, kvůli čemu utíkal. Jenom se usmál. Pavel s ním během pěti minut vyřídil, co potřeboval, a vrátili jsme se na ředitelství.

Zrovna jsem vystupoval z auta, když mi zavolal Robert Divín. Řekl jsem Pavlovi, že na mě nemá čekat. Zůstal jsem stát na parkovišti, a jakmile Pavel vešel do budovy, zamířil jsem do parku. Zavolal jsem Robertovi zpátky, ale tentokrát z telefonu s předplacenou simkou.

Jakmile Robert zjistil, kdo mu volá, oznámil mi, že pro mě nemá dobré zprávy. Tohle chce na úvod hovoru se svým advokátem slyšet každý. Ale já jsem vlastně tušil, proč volá. Nejspíš kvůli zelenému passatu. „Napadá tě, odkud o něm ví?“ zeptal jsem se proto rovnou.

Roberta jsem tím překvapil. Pár vteřin mlčel. „Nevím kdo a o čem,“ řekl.

„O tom autě,“ pronesl jsem netrpělivě.

„O jakém autě? Co to meleš? Jestli jsi zase začal chlastat, chtěl bych tě upozornit, že teď na to není zrovna nejvhodnější doba,“ poradil mi nabroušeně.

„Myslel jsem, že mi voláš –“

Přerušil mě. „Za chvilku mám stání, nemám čas. Volám proto, že z inspekce požádali o prodloužení lhůty na prověřování tvé účasti na vraždě Václava Flégla. A na zastupitelství jim to právě posvětili. Kdyby se Havelka nezabil, nejspíš by to smetli ze stolu. Jenomže ti čur –“ zarazil se. Nejspíš nebyl sám. „Pitomci tvrdí, že když se jim zabil hlavní svědek, potřebují na vyšetřování ještě víc času. Jo, už jdu.“ Ta poslední věta nepatřila mně. „O jakém autě jsi to mluvil?“ Už se zase věnoval hovoru se mnou.

„Právě mě vyslýchali z inspekce. Ptali se, jestli znám někoho, kdo má zeleného passata.“

„Kurva,“ okomentoval to můj advokát. Zřejmě už byl sám. „Musím jít, jinak mi napaří pokutu. Soudkyně je strašná megera. Zavolám, až skončím,“ řekl ještě a ukončil hovor.

Informace, že inspekce může dál prověřovat mou účast na vraždě Václava Flégla, mě nepotěšila. Ale passat byl větší problém. Automaticky jsem zamířil do kanceláře za Hanou. Chtěl jsem – ne – potřeboval jsem s ní mluvit. O vyšetřování z inspekce, o všech těch sračkách, které se právě děly. A hlavně o nás. Nakonec jsme nic z toho neřešili, protože u ní byl Kokeš.

***

Robert mi zavolal až večer. Na mobil s předplacenou simkou. Zajímalo mě, od koho si půjčil passata a jestli ho s jeho majitelem dokážou vyšetřovatelé z inspekce spojit.

„Doufám, že ne, jinak bych měl docela problém,“ reagoval na můj dotaz.

Takže si auto půjčil od svého dealera, tipoval jsem. Značně se tím zmenšila pravděpodobnost, že by lidi z inspekce majitele auta jednoduše vypátrali. Trochu jsem se ale obával, že jakmile ho najdou, bude – vzhledem k tomu, čím se živí – vypovídat docela ochotně. Pokud se tak už nestalo. „Jsi s ním v kontaktu? Nemohli ho už vyslýchat?“ zeptal jsem se Roberta.

„Nevím. Nevídáme se zrovna každý den. Ale buď v klidu. Nemyslím si, že by se inspekce k tomu chlápkovi dostala. To auto navíc ani nebylo jeho. Patřilo nějakému jeho kámošovi, kterého jsem v životě neviděl.“

Moc mě to neuklidnilo. Jestli neměl Šnajdr informace o autě od jeho majitele, musel je mít od chlapů, kteří Flégla unesli. Přemýšlel jsem, jak moc riskantní by bylo potkat se s Gustavem Lukešem, který ty chlapy najal.

„Davide, můžeš se za mnou zítra v šest stavit v kanclu? Potřeboval bych něco probrat,“ vyrušil mě Robert z přemýšlení.

Sice jsem nechápal, proč to nemůže probrat teď, ale slíbil jsem mu to.

18. května,

David

V úterý jsem měl volno. Ale protože jsem musel na sezení s Kokešem, odjel jsem na ředitelství. Rovnou jsem zamířil k němu do kanceláře. Byl tam sám. Pozdravili jsme se, když jsem přišel. Pak už ani jeden z nás neřekl ani slovo. Netušil jsem, co dělal on. Já jsem dodělával papírování. Všechno jsem si uložil s tím, že jakmile budu zítra v práci, zbude mi to už jen vytisknout a podepsat. Odešel jsem po hodině. Na odchodu jsem si odpustil i ten pozdrav, který jsem mu věnoval při příchodu. Taky se neobtěžoval. Jak mě napadlo už ve čtvrtek. Jeho nepřátelský postoj mi byl naprosto ukradený. Kamarádit jsem se s ním nepotřeboval. Potřeboval jsem u něj ještě přetrpět čtyři hodinová sezení.

Ani jsem se nezastavil v kanceláři a odjel rovnou na soudní. Měl jsem štěstí, protože – jak mě při příchodu do budovy informovala sestra – doktorka Kocmanová dnes sloužila. Zamířil jsem k výtahům a jeden si přivolal. Zatímco jsem na něj čekal, přišla sestra za mnou.

„Vy jste z kriminálky, že? Jdete kvůli Králové?“ zajímala se.

Párkrát jsem ji tady už viděl, ale nikdy se s ní nevybavoval. Nechápal jsem, proč bych na tom teď měl něco měnit. Ale napadlo mě, že Šnajdr možná pověřil zdejší personál, aby ho informoval o mých případných návštěvách. Hlavně, pokud se nebudou týkat práce, ale Andrey. Takže i přesto, že jsem vůbec netušil, kdo je Králová, jsem to postarší sestře odkýval.

„Ale na tom případu přece pracuje ten váš zrzavý kolega ještě s Hanou Vítkovou, ne?“

Na můj vkus byla docela zvědavá a značně neodbytná. Taky jsem nechápal, proč se mě vůbec vyptává, když už všechno ví. „Nemyslím si, že je to vaše starost,“ odbyl jsem ji a raději si ta dvě patra seběhl po schodech. Už o patro níž jsem ucítil specifický nasládlý pach pitevny, který se s každým dalším zdolaným krokem stával intenzivnějším.

Vstoupil jsem na pitevnu. Okamžitě se na mě obrátily zraky jediných tří osob, které tam byly. Teda těch, které byly schopné ještě něco vidět. Kolik dalších osob leželo v chlaďácích, jsem netušil.

Kromě chlápka, kterého jsem neznal, mi věnoval pozornost doktor Matyášek – pokynul mi na pozdrav a zase se začal věnovat práci u počítače, od které jsem ho vyrušil – a Andrea. Zrovna si prohlížela něco pod mikroskopem. Jakmile si mě všimla, opustila prostor u přístroje a zamířila ke mně. Na rukou měla gumové rukavice, které si za chůze sundala.

„Potřebuješ něco ke Králové?“ zeptala se.

Asi bych si měl v práci zjistit, kdo je Králová, když všichni předpokládali, že ji řeším. Andree jsem to – hlavně kvůli jejím kolegům – odsouhlasil. Obešla mě a vyšla lítačkami ven z pitevny. Beze slova jsem ji následoval. Prošli jsme ještě jedněmi dveřmi a zůstali stát na chodbě.

Andrea se na mě otočila. „Promiň, že jsem ti včera nezavolala zpátky. Něco jsem řešila a pak jsem na to zapomněla,“ začala se omlouvat.

„Nic se neděje, stejně jsem s tebou chtěl raději mluvit osobně,“ reagoval jsem. Neuniklo mi, že se nervózně rozhlíží kolem. Nebylo jí příjemné se mnou mluvit, došlo mi. „Můžu odejít a sejdeme se někde jinde,“ navrhl jsem.

Zatvářila se provinile. „Ne, to není nutné. Jsem ráda, že jsi přišel a nemusíme to řešit po telefonu.“ Dívala se mi přitom do očí. „Dost jsem nad tím přemýšlela a vážně mě nenapadá, jak se ty vzorky mohly ztratit,“ dodala tlumeně.

Myslel jsem, že vůbec nemluví o inspekci, ale o něčem jiném. Nejspíš o té Králové, když ji dneska všichni vytahovali. „Já jsem ale nepřišel kvůli Králové,“ objasnil jsem jí.

Zatvářila se nechápavě. „Já vím. Mluvím o té zfalšované toxikologické zprávě.“

Teď už jsem byl úplně mimo. „Počkej, zpomal. Pár dnů jsem nebyl v práci, takže vůbec nechápu, o čem to mluvíš. Přišel jsem, protože mě včera vyslýchali z generální inspekce a zjevně měli nějaké informace od tebe, tak jsem chtěl vědět, co jsi jim řekla, a hlavně, o co se zajímali,“ uvedl jsem věci na pravou míru. Nebo jsem si to aspoň myslel.

„Mluvil jsi s Hanou Vítkovou?“ zeptala se.

Začínal jsem být zoufalý. Místo toho, abych se něco nového dozvěděl, jsem dostával jenom další a další kusé informace. „Ne, a nechápu, co s tím má společného moje kolegyně,“ pronesl jsem už naštvaně.

„Kolegyně? Myslela jsem, že jste spolu. Slíbila, že ti to řekne. Takže jen vyzvídala informace, aby je mohla předat inspekci?“ zeptala se podezřívavě.

Asi jsem měl raději zůstat na ředitelství a na soudní vůbec nejezdit, napadlo mě. „Co mi měla říct? Můžeš mi prosím tě vysvětlit, co se děje?“ zeptal jsem se už dost netrpělivě.

Zase se rozhlídla kolem, jestli nás někdo neslyší. Uklidnilo ji, že nikoho nezaznamenala. „Ve čtvrtek mě vyslýchal nějaký major,“ začala.

Chtěl jsem se zeptat, jestli Šnajdr, ale nakonec jsem si vyhodnotil, že lepší bude ji nepřerušovat.

Pokračovala: „Vyptával se, jak dobře se známe. Jestli jsem pro tebe někdy udělala něco nestandardního. Tvrdil, že když se mu přiznám, zařídí, abych z toho neměla problémy.“ Na chvíli se odmlčela.

Nechtěl jsem na ni tlačit a dal jí čas.

„Řekla jsem mu, že jsme přátelé. Párkrát jsme si zašli na oběd, jednou na večeři. Že jsi mě nikdy o nic nežádal a rozhodně ne o to, abych tu toxikologickou zprávu zfalšovala.“

„Jakou zprávu?“ zeptal jsem se.

„Josefa Havelky. Myslela jsem, že to víš. Hana Vítková o tom věděla. Ptala se mě na to. Řekla jsem jí o tom výslechu a taky jsem ji požádala, aby ti ty informace předala.“

„S Hanou jsem pár dnů nemluvil,“ nehodlal jsem to víc rozebírat. Došlo mi, že tohle byly ty indicie, o kterých mluvil Hanin kámoš u výslechu. Takže se domnívali, že Josefa Havelku někdo omámil a následně ho v cele oběsil? Já jsem to podle nich měl zařídit? A pak se ještě přes Andreu postarat, aby zmizel jediný existující důkaz? „Můžete tu toxikologii provést znovu?“

„Ne, vzorky se ztratily,“ zhatila mé naděje.

„Jak se mohly ztratit?“

„Nevím. Čím dýl nad tím přemýšlím, tím víc jsem přesvědčena, že to musela být náhoda.“

„Běžně se vám ztrácí vzorky?“ zeptal jsem se se zájmem.

Sklopila pohled k zemi. „Ne,“ odpověděla nakonec.

To jsem si myslel. A taky jsem si myslel, že tohle nebyla náhoda. Stanislav Flégl nejspíš nekecal, když mi řekl, že Josefa Havelku někdo zavraždil. Stejný člověk se zřejmě postaral o zmizení těch vzorků. Jenomže zosnovat vraždu ve věznici, ještě k tomu tak, aby to vypadalo jako sebevražda, nebylo jednoduché. Ten člověk musel mít kontakty. Na někoho z vězeňské služby a zjevně i na někoho ze soudního. Nebo dost peněz, aby si je dokázal zajistit. „Andreo, můžeš pro mě něco udělat?“ požádal jsem ji.

Zvedla hlavu a věnovala mi pozornost.

„Na něco se tě zeptám a potřebuju, abys nad tím moc nepřemýšlela a okamžitě mi odpověděla.“

Trochu se nad tím zvláštním požadavkem zamračila, ale kývla na souhlas.

„Kdybys musela říct, kdo to udělal, kdo by to podle tebe byl?“ položil jsem jí otázku.

„Já nev –“

„Andreo,“ docela hrubě jsem ji přerušil, „odpověz, okamžitě.“

„Kačmarčík,“ řekla rychle. Ale vzápětí provinile dodala: „Já si ve skutečnosti nemyslím, že by to byl on. Jde o to, že je tady teprve krátce. Podle mě to byla náhoda.“

Kačmarčík. To jméno mi nic neříkalo. „Kdo to je?“ zajímalo mě.

Nešťastně si povzdychla. „Je tady asi půl roku. Je to asistent. Přišel z Ostravy.“

Připadalo mi, že to není všechno, co chtěla říct. „A dál?“ pobídl jsem ji.

Rezignovaně svěsila ramena. „Prý ho vyhodili, protože měl problémy s užíváním léků na předpis. Ale nejspíš to jsou jen drby. Kdyby ho skutečně vyhodili, doktor Laskavý by ho nepřijal,“ vysvětlila mi.

Stejně optimistický jako Andrea jsem v případě drbů o jejím kolegovi z Ostravy nebyl. Většinou na takových povídačkách bylo něco pravdy. I když třeba jen zčásti.

Pokud bych hledal na soudním někoho, kdo by mi udělal nezákonnou laskavost, tak chlap, který tam moc dlouho nedělal a měl problémy s návykovými látkami, by byl ten pravý.

Nevrátil jsem se domů a raději si udělal výlet do Ostravy. Dlouho jsem tam nebyl.

Najít bývalého Kačmarčíkova šéfa mi nedalo moc práce. Byl to plešatý šedesátník s velkým pupkem. Působil dojmem, že dává přednost jednání na rovinu před vymýšlením báchorek. Tak jsem se rozhodl si výjimečně nic nevymýšlet. Řekl jsem mu, že dělám u kriminálky a doneslo se ke mně, že Kačmarčík měl problémy s léky na předpis. Chtěl jsem vědět, jestli je to pravda.

„Žádný důkaz nemám, ale řeknu vám to takhle. Měl jsem velmi silné podezření. Pana Kačmarčíka jsem se svým podezřením konfrontoval. Řekl jsem mu, že pokud sám neodejde, dám si na něj pozor, a jakmile zjistím, že užívá jakékoli návykové látky v práci, vyhodím ho a bude to mít v záznamech. Druhý den mi přinesl výpověď.“

Tohle mi stačilo. Poděkoval jsem mu a odešel.

Na cestě zpátky mi volala Hana. Vzal jsem jí to s vědomím, že s ní stejně nebudu moct nic řešit. Volala na telefon, který možná odposlouchávali z inspekce. Zdálo se, že si to sama dobře uvědomuje, protože o Fléglovi nebo jejím hovoru s Andreou, nepadlo ani slovo. Namísto toho se mě zeptala, jestli jsem doma. Že by se potřebovala zastavit pro nějaké věci.

Zaskočilo mě to. A ne příjemně. „Doma nejsem, ale zámky jsem nevyměnil, takže se tam pro věci můžeš klidně zastavit,“ řekl jsem a ukončil hovor. Byl jsem rád, že jsem chvíli nato míjel benzínku. Musel jsem zastavit. Deset minut jsem zůstal sedět v autě a snažil se popadnout dech. Vrátil se mi nepříjemný pocit, který jsem měl od pobodání. Bylo to, jako by mi někdo drtil plíce.

Doma jsem na Hanu vydržel čekat do půl šesté. Neukázala se. Jestli jsem chtěl stihnout schůzku s Robertem v šest, nemohl jsem svůj odjezd ještě víc oddalovat.

Za svým advokátem jsem nakonec dorazil s několikaminutovým zpožděním. Ve dveřích mě přivítala jeho asistentka Tereza.

„Dáš si kafe? Sice tady nejsem od toho, abych návštěvám vařila kávu, ale když Evička už mohla odejít ke kadeřníkovi, velmi ráda ti ji udělám,“ oznámila mi s notnou dávkou ironie v hlase. Ani nepočkala na odpověď a šla mi ji uvařit. Zamířil jsem za ní. Bylo mi jasné, že já nejsem důvodem jejího rozpoložení.

„Mám se ptát, co se děje, nebo bych si to měl raději odpustit?“ zeptal jsem se.

„Odpustit,“ reagovala stručně.

Sledoval jsem ji při přípravě kávy. Rozhodně to byl příjemnější pohled, než kdyby mi to kafe vařila padesátiletá obézní Evička. Taky jsem to Tereze řekl.

Otočila se a usmála se na mě. „Díky. Ty víš, jak člověku spravit náladu. Na rozdíl od jiných,“ kývla při tom směrem ke kanceláři svého šéfa. „A promiň. Jsem naštvaná na něj, ne na tebe,“ vysvětlila mi. Podala mi hrnek s kávou.

Ptát se, čím ji Robert tak vytočil, nemělo cenu. Nejspíš na ni řval kvůli něčemu, co sám zvoral.

„Měla jsem tě za nimi přivést okamžitě, jakmile dorazíš. Ale když se chová jako totální kretén, budou si muset počkat,“ pronesla uštěpačně.

„Oni?“ překvapilo mě, že se naší schůzky účastní ještě někdo další. Předpokládal jsem, že ať chtěl Robert řešit cokoli, budeme to řešit mezi čtyřma očima.

„Čeká na tebe s nějakým advokátem. Bartůněk? Bartůšek? Tak nějak.“

To jméno mi nic neříkalo. Napil jsem se kávy a ještě chvíli s ní zůstal. Vypadala, že potřebuje trochu morálně podpořit. Někdy jsem se jí divil, že s Robertem vydržela pracovat tak dlouho. Věděl jsem, že jí sice královsky platí, ale mně by za to ty prachy nestály. Ne že by práce pro policii znamenala, že bych se potkával jen s přátelskými a milými lidmi. Ale měl jsem štěstí, že mi nešéfovali a většinou jsem se s nimi nemusel zaobírat dlouho.

Advokát, se kterým na mě Robert čekal, se jmenoval Karel Bartošek. Robert mu mě představil jako kapitána Davida Winklera. Podali jsme si ruce a já jsem se usadil do křesla k malému stolku naproti Robertovi. Po mé pravici seděl Bartošek.

Prohlídl jsem si ho. Byl hubený a působil nervózně. Odhadoval jsem, že poměrně nedávno složil advokátní zkoušky, vzhledem k tomu, že vypadal sotva na třicet. Co po mně mohl chtít nezkušený advokát? Tušil jsem, že to bude souviset s mou prací, když mě Robert představil jako kapitána Winklera.

„Karel mě požádal o laskavost,“ začal Robert. Přesunul pohled na Bartoška. Čekal, že začne mluvit, ale ten se k tomu neměl, takže pokračoval: „Zastupuje chlapa, kterému někdo zavraždil přítelkyni.“

Doufal jsem, že si ze mě dělá srandu a tahle konverzace nesměřuje tam, kam si myslím.

Bartošek si posunul brýle na nose. „Ano, přesně tak. Radima Irgla,“ odmlčel se. Asi čekal, že nějak zareaguju. Nesplnil jsem jeho očekávání. Jenom jsem ho tím víc znervózněl. „Robert říkal, že děláte u kriminální policie,“ pronesl a díval se přitom na zdroj svých informací.

„Dělám,“ reagoval jsem.

Robert se usmál. Zjevně se celou situací, na rozdíl ode mě a Bartoška, dobře bavil. „Karel zná Irgla ze školy. Tvrdí, že to byl vždycky takový hodný ňouma, který by nikomu nezkřivil vlásek. Jenomže oba víme, jak to funguje. Když zavraždili jeho přítelkyni, je z něj hned hlavní podezřelý. Karel se rozhodl, že ho bude obhajovat a přišel za mnou pro radu. Tak mě napadlo, že to probereme s tebou,“ oznámil mi.

„Ta přítelkyně je Králová?“ hádal jsem.

Oba přikývli na souhlas. Vážně jsem si o ní měl něco zjistit, napadlo mě zase. Ale těm dvěma jsem jenom řekl, že já na její vraždě nedělám.

Bartošek si zase posunul brýle na nose. Díval se na stůl. „Já jsem s Radimem mluvil a on mi řekl, že se mu slečna Králová svěřila, že dřív chodila s někým od policie. A údajně prohlásila, že díky němu už nikdy nebude muset pracovat,“ oznámil mi. Na pár vteřin se mi podíval do očí, ale pak pohled zase sklopil na stůl.

„No a co? Pořád nechápu, co chcete ode mě,“ řekl jsem.

Bartošek promluvil trochu jistěji. „Radim si myslí, že slečna Králová toho policistu vydírala a on ji zavraždil. Mám obavy, že kdyby to ten policista vyšetřoval, mohl by se postarat, aby Radim skončil za její vraždu ve vězení. Tak jsem se chtěl poradit s Robertem, co s tím.“

Shrnul jsem, co mi právě řekl: „Takže vy nevíte, s kým to měla údajně chodit. Vy ani nevíte, jestli ho skutečně vydírala. Ale ode mě chcete, abych se postaral o to, aby ten policajt, který možná ani neexistuje, nehodil na vašeho klienta vraždu. A navrch mám ovlivnit vyšetřování případu, na kterém nedělám. Jak si to představujete?“

Vzhledem k tomu, jak na mě vyjeveně hleděl, to byla spíš řečnická otázka.

Pokračoval jsem: „I kdyby to byla pravda. Víte, jak je pravděpodobné, že zrovna ten, se kterým spala a pak ho vydírala, teď vyšetřuje její vraždu?“

Neodpověděl.

„Kdo od vás na tom dělá?“ zeptal se místo něj Robert.

„Nevím,“ odbyl jsem ho. Ale jestli jsem mohl věřit tomu, co říkala sestra na soudním, tak Hana s Pursou. Ještě větší důvod, abych se do toho nemíchal.

„Můžeš jenom dohlídnout na to, že se to bude vyšetřovat tak, jak se má?“ zeptal se Robert.

„Nemůžu se srát do případu, na kterém nedělám. A už vůbec nemůžu prověřovat kolegy, jestli náhodou nezatajují důkazy. Nejsem jejich šéf,“ vyjel jsem na něj podrážděně.

Bartošek vstal ze svého místa. Podal mi ruku. „Děkuji, že jste si na mne udělal čas, kapitáne Winklere. Hezký večer,“ zablekotal a zmizel z místnosti.

Moc vytrvalý teda nebyl. Irgla jsem sice neznal, ale za výběr obhájce bych ho nepochválil.

„Mohl jsi být trochu vstřícnější,“ pokáral mě s úsměvem Robert.

„Přeskočilo ti, kurva? Možná mě sledují z inspekce. A ty mi tady domluvíš schůzku s advokátem chlapa, který je podezřelý z vraždy, na které děláme,“ vyjel jsem na něj.

„Vždyť jsi sám říkal, že ty na tom neděláš,“ připomněl mi.

„Dělají na tom lidi, se kterými pracuju. Mám přístup k informacím. Bude to vypadat podezřele. Jestli chtěl mluvit s vyšetřovateli, měl se s nimi domluvit na ředitelství. Ne se tady se mnou tajně scházet,“ pokračoval jsem stejným tónem.

„Jsi nějak přecitlivělý a moc si to bereš. O nic nejde. Kdyby tě skutečně sledovali, byl jsi za svým advokátem. Karel Bartošek se tady zastavil za Ivetou. Ani jste se nepotkali.“ Trochu se předklonil nad stolem. „Hele, Karel pro mě kdysi něco udělal. Teď mi volal a byl docela v háji. Je to jeho první obhajoba podezřelého z vraždy. Nechce to zvorat. Tak jsem mu řekl, že s tebou je rozumná řeč a dohlídneš na to, aby to na jeho klienta nechtěl někdo od vás hodit. Podle mě je to tak, jak jsi říkal. Pravděpodobnost, že ji vážně uškrtil někdo od policie, je dost malá. A ještě menší, že by to ten vrah zrovna vyšetřoval. Karlovi bude stačit, když ho ujistím, že na to dohlídneš. O nic víc nejde.“

Nesouhlasil jsem s ním. Bez dalších řečí jsem opustil jeho kancelář. Rozloučil jsem se pouze s Terezou. Na odchodu jsem jí řekl, že měla pravdu. Její šéf se vážně choval jako totální kretén.

Celou knihu a spoustu dalších najdete na

www.vmknihy.cz

Na co se můžete těšit

Jste zvědaví, zda Davida Winklera odsoudí? Nebo se mu podaří zjistit, kdo za spáchanými vraždami skutečně stojí, a prokázat tak svou nevinu? Odhalí totožnost člověka, který se vídá s jeho synem? V tom případě se už můžete těšit na další případ Hany a Davida s názvem Mrtvá budoucnost.

V sérii s Hanou Vítkovou a Davidem Winklerem již vyšlo

PODÍL VINY

Studentka Aneta Valová zastřelila v domě svých rodičů mladého souseda. Obhajuje se tím, že se jednalo o nehodu. Osobu, která vnikla do domu, údajně neviděla. A zbraň, kterou chtěla použít pouze na zastrašení domnělého lupiče, neměla vystřelit. Přesto po incidentu zůstává na místě mrtvola. S příběhem Anety je sledován také průběh vyšetřování, a to očima zkušené kriminalistky Hany Vítkové, která verzi o náhodném výstřelu nevěří. Uvěří soud tvrzení dívky, že se jednalo pouze o nešťastnou náhodu? Nebo bude odsouzena za zabití? Nebo rovnou za vraždu?

ODSOUZEN K SMRTI

Co když dojde k vraždě člověka, kterého zná jeden z dvojice vyšetřovatelů Hana Vítková a David Winkler? Podaří se dotyčnému před kolegy zatajit tuto skutečnost? Protože kdo je lépe motivován vypátrat vraha než nejbližší přítel oběti? Každá mince má ale dvě strany. Snaha dopadnout vraha a pomstít se zatemňuje mysl a přivádí člověka do nebezpečných situací. A také do míst, kterým by se vyhnul, kdyby netoužil po spravedlnosti. Ale existuje ona slepá dáma vůbec? Protože i když je vrah dopaden a postaven před soud, nikdo nezaručí, že bude spravedlivě potrestán…

VINA A TREST

Ve zchátralé textilce je nalezena mrtvá dívka. Vyšetřování okolností souvisejících s jejím úmrtím se ujímá Hana Vítková a David Winkler. Zprvu jasný případ nehody postupně komplikuje zjištění, že před lety zemřela za podobných okolností jiná žena. Hana s Davidem začínají postupně odhalovat děsivou hru nelítostného vraha. Ten je však stále o krok před nimi. Nitky případu se zamotávají a dochází k dalším tragédiím. Podaří se vyšetřovatelům vypátrat skutečného pachatele? A komu můžou při jeho hledání věřit?

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji vám všem, kteří jste si knížku přečetli, ať už jste si ji koupili nebo půjčili. Uvědomuji si, že máte na výběr z nepřeberného množství kvalitní literatury, o to víc si cením toho, že jste sáhli zrovna po této knize. Po mé knize.

Vlastně jsem se do spisovatelských řad rekrutovala z těch čtenářských, takže moc dobře vím, jak těžké je se rozhodnout, které knize budete věnovat svůj čas. Takže máte mé velké díky, že jej trávíte s případy Hany Vítkové a Davida Winklera.

Můj velký vděk patří mé rodině, přátelům a známým, kteří mě podporují. Také odborníkům z řad policie, zdravotníků a justice, protože díky jejich radám získávají příběhy, které píšu, realističtější podobu. Jsem vděčná, že vám čtenářům mohu skrze své knihy přiblížit jejich náročnou a mnohdy nedoceněnou práci.

A v neposlední řadě bych ráda poděkovala našemu malému týmu, který se zasloužil o vznik knihy. Hlavně grafičce a sazečce Zuzce a korektorce Hance.

ŽIVÁ MINULOST

Veronika Martinková

Korektorka: Hana Konopiská

Grafická úprava a sazba: Zuzana Bürger

Elektronické formáty: drusala.cz

Vydalo nakladatelství VM knihy, s. r. o. v roce 2024

Písečná 927, Písečná

www.vmknihy.cz

© Veronika Martinková

© VM knihy, s. r. o.

ISBN (epub) 978-80-908785-3-2

ISBN (mobi) 978-80-908785-4-9

Obsah

PROLOG

9. května, David

13. května, Hana

13. května, David

13. května, Hana

13. května, David

14. května, Hana

16. května, Hana

17. května, Hana

17. května, David

18. května, David

18. května, Hana

19. května, David

20. května, Hana

20. května, David

21. května, Hana

21. května, David

23. května, David

24. května, Hana

24. května, David

25. května, David

26. května, David

26. května, Hana

26. května, David

26. května, Hana

26. května, David

27. května, Hana

27. května, David

27. května, Hana

28. května, Hana

28. května, David

29. května, David

30. května, Hana

30. května, David

31. května, David

1. června, Hana

1. června, David

2. června, David

3. června, David

3. června, Hana

4. června, David

4. června, Hana

6. června, Hana

7. června, Hana

7. června, David

7. června, Hana

8. června, David

9. června, Hana

9. června, David

11. června, Hana

12. června, Hana

12. června, David

14. června, David

14. června, Hana

14. června, David

14. června, Hana

14. června, David

14. června, Hana

14. června, David

15. června, David

15. června, Hana

16. června, David

16. června, Hana

16. června, David

Na co se můžete těšit

V sérii s Hanou Vítkovou a Davidem Winklerem již vyšlo

PODĚKOVÁNÍ

Table of Contents

PROLOG

9. května, David

13. května, Hana

13. května, David

13. května, Hana

13. května, David

14. května, Hana

16. května, Hana

17. května, Hana

17. května, David

18. května, David

18. května, Hana

19. května, David

20. května, Hana

20. května, David

21. května, Hana

21. května, David

23. května, David

24. května, Hana

24. května, David

25. května, David

26. května, David

26. května, Hana

26. května, David

26. května, Hana

26. května, David

27. května, Hana

27. května, David

27. května, Hana

28. května, Hana

28. května, David

29. května, David

30. května, Hana

30. května, David

31. května, David

1. června, Hana

1. června, David

2. června, David

3. června, David

3. června, Hana

4. června, David

4. června, Hana

6. června, Hana

7. června, Hana

7. června, David

7. června, Hana

8. června, David

9. června, Hana

9. června, David

11. června, Hana

12. června, Hana

12. června, David

14. června, David

14. června, Hana

14. června, David

14. června, Hana

14. června, David

14. června, Hana

14. června, David

15. června, David

15. června, Hana

16. června, David

16. června, Hana

16. června, David

Na co se můžete těšit

V sérii s Hanou Vítkovou a Davidem Winklerem již vyšlo

PODĚKOVÁNÍ